Постанова
Іменем України 
 
27 червня 2018 року
м. Київ
 
справа № 607/16331/15-ц
провадження № 61-4738св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д., 
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач);
 
учасники справи:
позивачі: Комунальне підприємство «Міськавтотранс» Тернопільської міської ради, ОСОБА_1,
відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, Комунальне підприємство «Міськавтотранс» Тернопільської міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 липня 2016 року у складі судді Сташків Н. М. та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 11 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Демковича Ю. Й., Козака І. О., Загорського О. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2015 року Комунальне підприємство «Міськавтотранс» Тернопільської міської ради (далі - КП «Міськавтотранс» Тернопільської міської ради) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про примусове виконання зобов'язання за договором оренди.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що 08 лютого 2011 року між ОСОБА_1 та КП «Міськавтотранс» укладено договір найму (оренди) транспортного засобу, за умовами якого ОСОБА_1 передала КП «Міськавтотранс» транспортний засіб - автобус D, марки Богдан, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, у строкове платне користування до 08 лютого 2016 року. 
 
Договір найму (оренди) транспортного засобу нотаріально посвідчений 08 лютого 2011 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Олексишин З. З. та зареєстрований у реєстрі за № 562.
 
02 вересня 2015 року КП «Міськавтотранс» стало відомо про відсутність орендованого транспортного засобу на території підприємства, де він зберігався. У зв'язку із цим проведено службове розслідування та встановлено, що останній виїзд на маршрут автобус здійснив 22 серпня 2015 року. 
 
КП «Міськавтотранс» стало відомо, що під час перебування транспортного засобу на ремонті за межами території підприємства, погодженого з позивачем, транспортний засіб вибув за межі підприємства та був знятий з реєстрації. 
 
Крім цього, ОСОБА_1 заволоділа майном КП «Міськавтотранс», а саме: дизельним паливом у кількості 9,95 л та системою автоматичного оголошення зупинок  вартістю 1 200 грн. 
 
У подальшому за заявою представника позивача у справі в частині вимог про зобов'язання відповідача передати (повернути) КП «Міськавтотранс» транспортний засіб, замінено первісного відповідача - ОСОБА_1, належним відповідачем - ОСОБА_2, у зв'язку з переходом до нього права власності на зазначений транспортний засіб.
 
Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, КП «Міськавтотранс» просило зобов'язати ОСОБА_2 передати (повернути) КП «Міськавтотранс» транспортний засіб - автобус D, марки «Богдан», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та зобов'язати ОСОБА_1 передати КП «Міськавтотранс» дизельне паливо - 9,95 л, систему автоматичного оголошення зупинок АКП транс-03 вартістю 1 200 грн.
 
У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до КП «Міськавтотранс» Тернопільської міської ради про стягнення заборгованості за договором найму (оренди) транспортного засобу.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що за умовами договору найму КП «Міськавтотранс» зобов'язалося оплачувати за користування автобусом D, марки «Богдан», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Однак на порушення умов договору своїх зобов'язань належним чином не виконувало.
 
Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила стягнути з КП «Міськавтотранс» на її користь 1 200 грн орендної плати за договором найму (оренди) транспортного засобу, 2 190 грн пені та 3 500 грн витрат на правову допомогу.
 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 липня 2016 року позов КП «Міськавтотранс» Тернопільської міської ради задоволено.
 
Зобов'язано ОСОБА_1 повернути КП «Міськавтотранс» Тернопільської міської ради обладнання автоматичного оголошення зупинок АКП транс-03 та дизельне паливо - 9,95 л. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
У задоволенні позову КП «Міськавтотранс» Тернопільської міської ради до ОСОБА_2 про зобов'язання повернути транспортний засіб відмовлено.
 
Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з КП «Міськавтотранс» Тернопільської міської ради на користь ОСОБА_1 580 грн заборгованості з виплати орендних платежів та 666 грн 42 коп. пені за прострочення їх сплати.
 
У задоволенні іншої частини зустрічних позовних вимог відмовлено.
 
Стягнуто з КП «Міськавтотранс» Тернопільської міської ради на користь ОСОБА_1 658 грн 80 коп. витрат на правову допомогу. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Рішення мотивоване тим, що на підставі статей 316, 317, 321 ЦК України власник вправі вільно володіти користуватись і розпоряджатись своїм майном і не може бути протиправно позбавлений чи обмежений у здійсненні цього права, тому вимоги КП «Міськавтотранс» Тернопільської міської ради щодо повернення ОСОБА_1 обладнання автоматичного оголошення зупинок АКП транс-03 та дизельного палива - 9,95 л є обґрунтованими та підлягають задоволенню. 
 
Також відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України з КП «Міськавтотранс» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість з орендної плати з 01 квітня 2013 року у розмірі 580 грн, а також пеня за прострочення її сплати у розмірі 666 грн 42 коп.
 
Разом з тим позовні вимоги КП «Міськавтотранс» до ОСОБА_2 про зобов'язання повернути транспортний засіб  є безпідставними.
 
УхвалоюАпеляційного суду Тернопільської області від 11 жовтня 2016 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 липня 2016 року залишено без змін. 
 
Ухвала мотивована тим, що оскільки КП «Міськавтотранс» не сплачувало ОСОБА_1 орендну плату відповідно до умов договору найму (оренди) транспортного засобу, то з КП «Міськавтотранс» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню орендна плата за період користування протягом 29 місяців. Крім того, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що сторони передбачили в договорі пеню в розмірі 0,1 % від несплаченої суми за кожен день прострочення, яка підлягає стягненню з КП «Міськавтотранс» на користь ОСОБА_1, у розмірі 666 грн 42 коп. Встановлення в автобусі обладнання автоматичного оголошення зупинок не є покращенням майна, а тому не потребувало обов'язкової згоди ОСОБА_1 на його встановлення. Також суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги КП «Міськавтотранс» до ОСОБА_2 про зобов'язання повернути транспортний засіб є необґрунтованими.
 
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила частково скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанції не надали належної оцінки тому, що автобус D, марки «Богдан», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, ОСОБА_1 передала КП «Міськавтотранс» 08 лютого 2011 року, тому заборгованість з КП «Міськавтотранс» зі сплати орендної плати на її користь має бути стягнуто саме з 08 лютого 2011 року. Крім того, згоди на встановлення наймачем будь-якого обладнання на орендований автобус D, марки «Богдан», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, вона не надавала. Також ОСОБА_1 на цей час не є власником спірного автобуса, тому суди безпідставно зобов'язали її повернути дизельне паливо - 9,95 л та систему автоматичного оголошення зупинок АКП транс-03. Також суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому, що адвокат, за усною домовленістю, підготував та оформив документи для подання до суду зустрічного позову, за що нею було сплачено 1250 грн.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень  ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
01 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що 08 лютого 2011 року між ОСОБА_1 та КП «Міськавтотранс» укладений договір найму (оренди) транспортного засобу, за умовами якого ОСОБА_1 передала КП «Міськавтотранс» у тимчасове користування транспортний засіб - автобус D, марки «Богдан», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.
 
Відповідно до пунктів 3.1., 4.1. зазначеного вище договору сторони домовилися, що транспортний засіб передається в найм (оренду) протягом трьох календарних днів з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Передача в оренду оформляється актом приймання-передачі. Договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до 08 лютого 2016 року. 
 
01 квітня 2013 року між ОСОБА_1 та КП «Міськавтотранс» підписано акт прийому-передачі транспортного засобу від 08 лютого 2011 року № 562, у якому зазначено, що станом на 01 квітня 2013 року наймодавець передав, а наймачем прийнято транспортний засіб - автобус D, марки«Богдан», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а. с. 8).  
 
Згідно з підпунктами 5.1. та 5.2. цього договору орендна плата за 1 (один) календарний місяць визначена сторонами у розмірі 20 грн. 
 
Відповідно до підпункту 8.3. вказаного договору наймач несе відповідальність за несвоєчасну сплату орендної плати у розмірі 0,1 % пені від несплаченої суми за кожен ден прострочення.
 
28 серпня 2015 року ОСОБА_1 до закінчення строку дії договору забрала предмет оренди, який в подальшому був знятий з реєстраційного обліку та відчужений ОСОБА_2 
 
Згідно із доповідною головного юриста КП «Міськавтотранс» Петльованого О. О. від 04 вересня 2015 року, на момент зникнення транспортного засобу в ньому перебувало обладнання автоматичного оголошення зупинок вартістю 1 200 грн та залишок паливо-мастильних матеріалів (дизельного палива) - 9,95 л. Останній виїзд на маршрут транспортний засіб здійснив 22 серпня 2015 року (а. с. 16).
 
Згідно з актом приймання-передачі виконаних робіт (послуг) від 28 вересня 2013 року № 23, виконавцем - ТОВ «Системний зв'язок» були проведені роботи щодо встановлення автоматизованої системи оголошення зупинок на шести транспортних засобах, серед яких і транспортний засіб, реєстраційний номер НОМЕР_1, на суму 7 200 гривень (а. с. 20).
 
Крім того, залишок паливо-мастильних матеріалів (дизельного палива) в кількості 9,95 л у транспортному засобі станом на 22 серпня 2015 року підтверджується подорожнім листом вантажного автомобіля № 49292 серії ААК від 22 серпня 2015 року (а. с. 10).
 
Відповідно до інформації, наданої 29 жовтня 2015 року № 13/224 Управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області, власником автобуса D, марки «Богдан», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, станом на 29 жовтня 2015 року є ОСОБА_2 (а. с. 41, 42).
 
Стаття 526 ЦК України визначає необхідність виконання зобов'язання належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.
 
Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.
 
Відповідно до статті 528 ЦК України виконання обов'язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов'язання не випливає обов'язок боржника виконати зобов'язання особисто. У цьому разі кредитор зобов'язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою.
 
Відповідно до статті 759 УК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
 
Згідно зі статтею 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
 
Відповідно до статті 765 ЦК України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.
 
Статтею 766 ЦК України передбачено правові наслідки непередання майна наймачеві, якими є право наймача за своїм вибором: 1) вимагати від наймодавця передання майна і відшкодування збитків, завданих затримкою; 2) відмовитися від договору найму і вимагати відшкодування завданих йому збитків.
 
Згідно зі статтею 770 ЦК України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця. Сторони можуть встановити у договорі найму, що у разі відчуження наймодавцем речі договір найму припиняється.
 
Відповідно до частини третьої статті 773 ЦК України наймач має право змінювати стан речі, переданої йому у найм, лише за згодою наймодавця.
 
Згідно зі статтею 778 ЦК України наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця. Якщо поліпшення можуть бути відокремлені від речі без її пошкодження, наймач має право на їх вилучення. Якщо наймач без згоди наймодавця зробив поліпшення, які не можна відокремити без шкоди для речі, він не має права на відшкодування їх вартості.
 
Відповідно до статті 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.
 
Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій правильно встановили, що оскільки акт прийому-передачі автобуса D, марки «Богдан», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, підписаний між сторонами 01 квітня 2013 року, то з КП «Міськавтотранс» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість з орендної плати з 01 квітня 2013 року у розмірі 580 грн, а також пеня за прострочення її сплати у розмірі 666 грн 42 коп.
 
Доводи касаційної скарги про те, що згоди на встановлення наймачем будь-якого обладнання на переданий в оренду автобус ОСОБА_1 не надавала, є необґрунтованими, оскільки спірне обладнання може бути відокремлене від автобуса без його пошкодження. Тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що встановлення в автобусі обладнання автоматичного оголошення зупинок не є покращенням майна і не потребувало обов'язкової згоди  ОСОБА_1 на його встановлення. 
 
Також є безпідставними доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки тому, що адвокат, за усною домовленістю, підготував та оформив документи для подання ОСОБА_1 до суду зустрічного позову, за що нею було сплачено 1 250 грн.
 
Право на правову допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції Українита статтею 12 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій.
 
За приписами статей 79, 84 ЦПК України 2004 року витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат.
 
Відповідно до статті 84 ЦПК України 2004 року витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.
 
У пунктах 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті  12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, перегляд документів, копіювання документів). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
 
Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
 
Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правову допомогу з КП «Міськавтотранс» на користь ОСОБА_1, суди зробили правильний висновок про те, що зустрічний позов та заперечення на позовну заяву були подані ОСОБА_1 11 листопада 2015 року, а договір про правову допомогу було укладено нею лише 29 листопада 2015 року, і того ж дня, відповідно до прибуткового касового ордера № 01 (а. с. 177), вона сплатила за правову допомогу. Тому витрати на підготовку, написання заперечення на позов і на підготовку та написання зустрічного позову, що відповідно до рахунка № 00001/Т від 29 листопада 2015 року становить 1 250 грн, суди визнали необґрунтованими. 
 
Інші доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.
 
Висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлено згідно з вимогами процесуального закону, та узгоджуються із нормами матеріального права, які судами правильно застосовано.
 
За наслідками розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними у статті 416 цього Кодексу (частина перша статті 415 ЦПК України).
 
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 11 жовтня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                              Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                         О. В. Білоконь

                                                                                                     Б. І. Гулько

                                                                                                     Є. В. Синельников

                                                                                                      Ю. В. Черняк