Постанова
Іменем України
 
11 липня 2018 року
м. Київ
 
справа № 705/4697/15-ц
 
провадження № 61-11476св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:
 
головуючого – Луспеника Д. Д.,
 
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., 
 
учасники справи:
 
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 ,
представник відповідача – ОСОБА_3 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, –Уманська міська рада Черкаської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Черкаської області, у складі колегії суддів: Сіренка Ю. В., Ювшина В. І., Трюхана Г. М., від 07 квітня 2016 року,
 
ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до 
ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на житлове приміщення.
Позовна заява мотивована тим, що вони разом із чоловіком отримали у користування квартиру АДРЕСА_1 відповідно до ордера від 26 вересня 2006 року № 149. Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22 грудня 2014 року шлюб між сторонами розірваний. Два роки назад відповідач створив нову сім`ю і проживає окремо. На даний час у квартирі зареєстровано дві особи – вона та ОСОБА_2 , але постійно проживає лише вона. Відповідач тривалий час у квартирі не проживає, участі в утриманні житла не приймає. 
 
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд визнати 
ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 . 
 
У вересні 2015 року ОСОБА_2 пред`явив зустрічний позов до 
ОСОБА_2 , третя особа – Уманська міська рада Черкаської області, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, визнання спільним майном подружжя автомобіля та речей домашнього вжитку, поділ спільного майна подружжя після розірвання шлюбу, стягнення компенсації за відчужений автомобіль. 
 
Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що 20 квітня 1991 року між ним та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб. Дітей від цього шлюбу у них немає.
26 вересня 2006 року йому, як військовослужбовцю військової 
частини № НОМЕР_1 , яка дислокувалась у м. Умані, відповідно до ордера № 146 було виділено службову квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .ОСОБА_2 була вписана в ордер як член його сім`ї. У спірній квартирі сторони проживали однією сім`єю до листопада 2014 року, вели спільне домашнє господарство, мали єдиний сімейний бюджет. Рішенням Уманського міськрайонного суду від 22 грудня 2014 року шлюб між ними розірвано. Рішення суду набрало законної сили, тому, на думку позивача, саме ОСОБА_2 втратила право на користування цією службовою квартирою. Одразу після розірвання шлюбу він почав проживати однією сім`єю з іншою жінкою, ОСОБА_4 , з якою 20 березня 2015 року зареєстрував шлюб. На даний час у них народилась дитина. У спірній квартирі залишились деякі його речі і до весни 2015 року він періодично ночував у цій квартирі. У березні-квітні 2015 року ОСОБА_2 замінила замок на вхідних дверях квартири та відмовилась надати йому ключ. Вважав, що ОСОБА_2 такими діями перешкоджає йому у користуванні житловим приміщенням, яке виділено для нього як службове, на підставі рішення № 33 житлової комісії військової частини № НОМЕР_1 від 27 червня 2006 року та рішення Уманської міської ради від 14 вересня 2006 року № 439. ОСОБА_2 постійно проживає у м. Гайсині Вінницької області, де проходить військову службу у військовій частині, до 
м. Умань приїздить періодично. Він має намір оселитись у спірній квартирі разом з дружиною та дитиною. Крім того, йому стало відомо, що автомобіль марки CHEVROLET AVEO, який був придбаний ними ще до розірвання шлюбу, 21 листопада 2014 року перереєстрований на ОСОБА_5 , яка проживає 
у с. Суворовське Тульчинського району Вінницької області. Таким чином, ОСОБА_2 без його згоди продала зазначений автомобіль іншій особі.  Причеп до легкового автомобіля знаходиться у його користуванні. Іншого рухомого та нерухомого майна у його володінні та користуванні немає.
 
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області, у складі судді Горячківської Л. В., від 03 лютого 2016 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою 
АДРЕСА_1 , надавши можливість ОСОБА_2 вільного доступу до спірної квартири.Визнано спільним майном подружжя
ОСОБА_2 та ОСОБА_2 : музичний центр марки LG, вартістю 900 грн; кольоровий телевізор марки LG, вартістю 1 100 грн; холодильник марки Bosch, вартістю 2 899 грн; пральну машину марки Ariston, вартістю 1 665 грн; електричну плиту марки Nord, вартістю 1 531 грн; набір меблів на кухню «м`який куточок», вартістю 1 800 грн; електроводонагрівач марки Gorenje, вартістю 1 500 грн; диван-ліжко, вартістю 4 200 грн; мікрохвильову піч марки LG, вартістю 763 грн; меблевий гарнітур-стінку «Імперіал», вартістю 6 000 грн; диван-малюк, вартістю 3 500 грн; набір меблів у прихожу кімнату, вартістю 
1 750 грн; кольоровий телевізор, екран 32 дюйма, марки LG, вартістю 
6 400 грн; пилосос марки «Томас», вартістю 2 000 грн; ноутбук марки «Леново», вартістю 2 500 грн; автомобіль марки CHEVROLET AVEO, реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартістю 100 875 грн, а всього на загальну суму 139 383 грн. Визнано право власності та виділено у користування ОСОБА_2 : музичний центр марки LG, вартістю 900 грн; диван-ліжко, вартістю 4 200 грн; меблевий гарнітур-стінку «Імперіал», вартістю 6 000 грн; набір меблів у прихожу кімнату, вартістю 1 750 грн; кольоровий телевізор, екран 32 дюйма, марки LG, вартістю 6 400 грн; пилосос «Томас», вартістю 
2 000 грн; ноутбук «Леново», вартістю 2 500 грн, а всього на загальну суму 
23 750 грн. Визнано право власності та виділено у користування 
ОСОБА_2 : кольоровий телевізор марки LG, вартістю 1 100 грн; холодильник марки Bosch, вартістю 2 899 грн; пральну машину марки Ariston, вартістю 
1 665 грн; електричну плиту марки Nord, вартістю 1 531 грн; набір меблів на кухню «м`який куточок», вартістю 1 800 грн; електроводонагрівач марки Gorenje, вартістю 1 500 грн; мікрохвильову піч марки LG, вартістю 763 грн; диван-малюк, вартістю 3 500 грн, а всього на загальну суму 14 758 грн. У порядку поділу спільного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 Ѕ частину грошових коштів у сумі 50 437,50 грн, як компенсацію за відчужений нею автомобіль марки CHEVROLET AVEO, реєстраційний номер НОМЕР_2 , та припинено право власності ОСОБА_2 на зазначений автомобіль. Залишено у володінні та користуванні ОСОБА_2 причеп «КАМА-800 СЛУЧ» до легкового автомобіля, реєстраційний номер НОМЕР_3 , вартістю 4 320 грн. Повернуто ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 2 160 грн, як компенсацію вартості причепа «КАМА-800 СЛУЧ» до легкового автомобіля, реєстраційний номер НОМЕР_3 , які перераховано ОСОБА_2 на депозитний рахунок ТУ ДСА у Черкаській області, що підтверджується квитанцією № 236 від 03 грудня 2015 року про перерахунок коштів. У частині інших вимог зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира була надана відповідачу як службова, а позивач проживала у ній як член сім`ї наймача. Відповідач не проживає у спірній квартирі з поважних причин, оскільки позивач чинить йому перешкоди, змінила замки на вхідній двері та відмовляється надати ключі. Крім того, суд вважав доведеним продаж відповідачем за зустрічним позовом автомобіля CHEVROLET AVEO, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який був придбаний під час шлюбу без згоди чоловіка, а тому половина його вартості підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. 
 
Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 07 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 щодо усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та стягнення компенсації за відчужений автомобіль змінено та ухвалено у цій частині нове рішення. Позов 
ОСОБА_2 до ОСОБА_2 про втрату права на житло задоволено. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування службовою квартирою
АДРЕСА_1 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 у частині вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та у частині стягнення з 
ОСОБА_2 на його користь Ѕ частини грошових коштів у сумі 50 437,50 грн, як компенсації за відчужений автомобіль, відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_2 протягом шести місяців без поважних причин був відсутній у спірній квартирі, а тому наявні підстави для визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Правові підстави для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою відсутні. ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний автомобіль був відчужений без його згоди та не в інтересах сім`ї. 
 
У касаційній скарзі, яка надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 16 травня 2016 року, представник ОСОБА_2 – ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про втрату права користування службовим житловим приміщенням та зустрічних позовних вимог про стягнення компенсації за відчужений автомобіль та залишити в силі рішення суду першої інстанції у цій частині, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 не доведено факту порушення її особистого немайнового або майнового права при поданні позову про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування службовим житловим приміщенням. Спірна квартира перебуває на балансі 
КП ВЖ РЕУ № 2 м. Умані Черкаської області, а її власником є Уманська міська рада Черкаської області, тому саме остання може бути належним позивачем у цій справі та ставити питання про позбавлення права на проживання у службовій квартирі. Крім того, апеляційним судом не було з`ясовано причини відсутності відповідача понад встановлені ЖК УРСР строки. Апеляційним судом неправильно застосовані статті 118, 122, 124 ЖК УРСР, оскільки спірна квартира є службовою, ОСОБА_2 як наймачу видано ордер на вселення разом із членом сім`ї – ОСОБА_2 , наймач спірної квартири продовжує службу у військовій частині на території м. Умань Черкаської області. Крім того, апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права і при вирішенні питання про стягнення компенсації за відчужений без згоди чоловіка автомобіль, а саме статті 60, 63, 65, 70 СК України, 
статті 368, 372, 386, 369 ЦК України.
 
В іншій частині рішення апеляційного суду не оскаржується, а тому касаційному перегляду не підлягає.
 
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
 
07 червня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 грудня 2016 року справу за позовом 
ОСОБА_2 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на житлове приміщення, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_2 , третя особа – Уманська міська рада, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, визнання транспортного засобу та речей домашнього вжитку спільним майном подружжя, поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації за частину спільного майна подружжя, припинення права власності на частину спільного майна подружжя призначено до судового розгляду.
 
Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року
№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»
(далі – ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
03 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Під час розгляду справи суди встановили, що 20 квітня 1991 року між сторонами був зареєстрований шлюб. Дітей від шлюбу у них немає.
 
Під час шлюбу сторони за спільні кошти у вересні 2010 року придбали автомобіль CHEVROLET AVEO, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який зареєстрували на ім`я позивача за первісним позовом – ОСОБА_2 .
 
Відповідно до довідки УДАІ УМВС Центру надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів по обслуговуванню м. Умань, Уманського, Жашківського, Маньківського, Христинівського та Монастирищенського районів, від 31 грудня 2014 року № 6948 автомобіль CHEVROLET AVEO, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 21 листопада 2014 року перереєстрований на ОСОБА_5 
 
04 грудня 2014 року вищевказаний автомобіль знятий з обліку для реєстрації у Тульчинському Центрі ДАІ Вінницької області і у той же день зареєстрований за ОСОБА_6 . 
 
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
 
У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
 
Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України 
від 27 квітня 2016 року у справі 6-486цс16.
 
Відповідно до статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
 
За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.
 
Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі.
 
Вирішуючи спір, апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову у частині позовних вимог про стягнення компенсації за відчужений автомобіль, оскільки позивач за зустрічним позов не надавав письмової згоди на відчуження автомобіля, який був відчужений ОСОБА_2 під час розгляду судом справи про розірвання шлюбу. Доказів отримання позивачем за зустрічним позовом частини коштів від продажу автомобіля або використання коштів в інтересах сім`ї (при тому, що на момент відчуження автомобіля сторони вже не проживали разом і не вели спільне господарство) матеріали справи не містять.
 
Тому у частині вирішення цих зустрічних позовних вимог рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.
 
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_2 зазначала, що її колишній чоловік понад шість місяців без поважних причин не проживає у спірній квартирі, оскільки створив нову сім`ю, а тому просила визнати його таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . 
 
Задовольняючи позов ОСОБА_2 та визнаючи ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірною квартирою, апеляційний суд виходив із доведеності позовних вимог.
 
Проте погодитися з таким висновком апеляційного суду не можна з наступних підстав. 
 
Відповідно до рішення виконавчого комітету Уманської міської ради Черкаської області від 14 вересня 2006 року № 439 закріплено як службову квартиру АДРЕСА_1 та надано її сім`ї військовослужбовців (а. с. 48).
 
Згідно з витягом з протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 27 червня 2006 року вирішено надати однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 на склад сім`ї дві особи ( ОСОБА_2 та ОСОБА_2 ) як службову, без зняття з квартирного обліку.
 
На підставі рішення виконавчого комітету Уманської міської ради Черкаської області 26 вересня 2006 року ОСОБА_2 видано ордер на службову квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . 
 
ОСОБА_2 була вписана в ордер як член сім`ї наймача (дружина). У спірній квартирі сторони проживали однією сім`єю до листопада 2014 року, вели спільне домашнє господарство, мали єдиний сімейний бюджет. 
 
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22 грудня 2014 року шлюб між сторонами розірвано. 

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
У частині четвертій статті 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
 
Згідно з частиною першою статтею 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
 
Статтею 123 ЖК Української РСР визначено, що порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством, цим Кодексом та іншими актами.
 
До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.
 
За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
 
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а у разі спору - судом.
 
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
 
У пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
 
Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.
 
Під час розгляду справи суд першої інстанції встановив, що позивач за первісним позовом ОСОБА_2 постійно працює у військовій частині у 
м. Гайсині Вінницької області. До м. Умані приїздить періодично. Позивач знімалась з реєстраційного обліку у спірній квартирі 11 січня 2013 року, однак 04 червня 2013 року за згодою відповідача знову зареєструвалась у спірній квартирі. На даний час, не даючи відповідачу ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей квартири, його колишня дружина чинить йому перешкоди у користуванні житловим приміщенням, що стало підставою для звернення відповідача із зустрічною позовною вимогою про усунення перешкод у користуванні ним квартирою АДРЕСА_1 . Позивач ОСОБА_2 визнала у судовому засіданні обставини щодо заміни замка вхідних дверей у спірній квартирі.
 
Встановивши, що ОСОБА_2 , як військовослужбовець, на законних підставах отримав спірну службову квартиру у користування та зареєстрований у ній, ніколи не втрачав до неї інтересу, іншого житла не має, а його відсутність викликана поважними причинами, пов`язаними з конфліктною ситуацією, що виникла між сторонами після розлучення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні первісного позову про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою, та задоволення зустрічного позову у частині усунення перешкод у користуванні спірною квартирою, оскільки непроживання відповідача у квартирі зумовлене систематичними перешкодами з боку позивача. 
 
Суд першої інстанції врахував, що позивач за первісним позовом не є наймачем спірної квартири, власником неприватизованих квартир у будинку, в якому знаходиться спірна квартира, є Уманська міська рада Черкаської області (а. с. 47). Уманська міська рада Черкаської області не заявляла претензій до ОСОБА_2 .
 
Апеляційний суд, у порушення статей 212-214 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи), вищезазначених обставин справи не перевірив, та дійшов помилкового висновку про задоволення первісного позову 
ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою, та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 у частині усунення перешкод у користуванні спірною квартирою.
 
Апеляційним судом було не враховано, що право користування службовим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку виданий спеціальний ордер для проживання на період її роботи (служби). 
 
Таким чином, суд першої інстанції належним чином виконав вимоги                 статті 212 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) щодо оцінки доказів і дотримався вимог статті 213 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив обставини у справі та правильно вирішив спір.
 
За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду у частині задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову про усунення перешкод у користування житловим приміщенням та стягнення частини грошових коштів (компенсації) за відчужений автомобіль підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції у цій частині. 
 
Керуючись статтями 400, 402, 410, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 задовольнити. 
 
Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 07 квітня 2016 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та стягнення компенсації за відчужений автомобіль – скасувати, рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 лютого 2016 року у цій частині залишити в силі.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                  Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                             О. В. Білоконь
 
                                                                                                          Б. І. Гулько
 
Є. В. Синельников
 
С. Ф. Хопта