ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року 
м. Київ

Справа №  910/22947/17 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Сухового В.Г. - головуючого, Берднік І.С., Міщенка І.С.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазові Технології" 
на постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.02.2018 (головуючий суддя Дідиченко М.А., судді Руденко М.А., Пономаренко Є.Ю.) та ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.12.2017 (суддя Смирнова Ю.М.) про повернення позовної заяви позивачу
у справі №910/22947/17 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазові Технології"
до Державного підприємства "Молдовська залізниця" (Caleа Ferata din Moldova) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Іволга-2"
про стягнення суми
ВСТАНОВИВ:
14.12.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю "Нафтогазові Технології" (далі - Позивач) звернулося в Господарський суд міста Києва з позовом до Державного підприємства "Молдовська залізниця" (далі - Відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Іволга-2" (далі - Відповідач-2) про стягнення солідарно з Відповідача-1 та Відповідача-2 лізингових платежів в розмірі 10 000 доларів США, та стягнення з Відповідача-1 лізингових платежів в розмірі 7 879 680 доларів США, мотивуючи свої вимоги неналежним виконанням Державним підприємством "Молдовська залізниця" (Caleа Ferata din Moldova) зобов'язань за договором оренди №02/12-97 від 31.12.1997 (в редакції змін від 05.01.1998) в частині сплати лізингових платежів, а також невиконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Іволга-2" зобов'язань за договором поруки №П/01-17 від 22.07.2002, укладеним в забезпечення вказаного договору оренди.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2017 позовну заяву повернуто Позивачу на підставі п.2 ч.5 ст.174 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній з 15.12.2017).
Ухвала мотивована тим, що позовна заява подана з порушенням правил об'єднання вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, оскільки позовні вимоги про солідарне стягнення з Відповідачів лізингових платежів у розмірі 10 000 доларів США, в силу ст. 4 Угоди про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, можуть розглядатися в Господарському суді міста Києва, в той час як позовна вимога про стягнення з Відповідача-1 лізингових платежів у розмірі 7 869 680 грн, з огляду на положення ГПК та Закону України "Про міжнародне приватне право" не підлягає розгляду в господарських судах України.
Постановою Київського апеляційного господарського суду України від 20.02.2018 ухвала Господарського суду міста Києва від 22.12.2017 скасована, матеріали справи передані на розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована неправильним застосуванням судом першої інстанції ч.4 ст. 173 ГПК України (в редакції, чинній після 15.12.2017). Зокрема, суд апеляційної інстанції виходив з того, що у поданій позовній заяві були об'єднані позовні вимоги до Відповідача-1, спори з яким розглядаються в економічному суді м. Кишинів у відповідності з законодавством Республіки Молдова, та до Відповідача-2, спори з яким мають розглядатися в Господарському суді м.Києва. Таким чином, суд першої інстанції при винесенні оскаржуваної ухвали невірно дослідив дані обставини та не врахував положення ст. 4 Угоди про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, ч.6 ст. 173 ГПК України, не скористався наданим ГПК правом роз'єднання позовних вимог та не застосування положень ст.175 ГПК України щодо вимог, які не підлягають розгляду в господарських судах України.
Позивачем подано касаційну скаргу, в якій він просить скасувати ухвалу та постанову, справу №910/22947/17 направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
В обґрунтування касаційної скарги скаржник посилається на порушення та неправильне застосування судами ст. 9 Конституції України, ст. 4 Угоди про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, ст. 3 Закону України "Про міжнародне приватне право", ст.ст. 4, 15, 58, 63 ГПК України (в редакції до 15.12.2017), ст.ст. 3, 173, 175 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017). Скаржник зазначає, що всі вимоги заявлені ним у позовній заяві до двох Відповідачів пов'язані між собою підставами виникнення та одними доказами, підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, а отже Позивачем не порушено вимог ст. 58 ГПК України (в редакції до 15.12.2017). Крім того, Позивач зазначає, що відповідно до положень ст. 4 Угоди про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, спір в даній справі може розглядатися за місцем знаходження будь-якого з відповідачів за вибором Позивача.
Відповідачами не надано відзивів на касаційну скаргу, що у відповідності до ч. 3 ст. 295 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017) не перешкоджає перегляду судових актів що оскаржуються.
Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права при прийнятті судових рішень, виходить з такого.
Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві, яка подана до суду 14.12.2017, Позивач просить: 1) стягнути солідарно з Державного підприємства «Молдовська залізниця» (Calea Feratг din Moldova) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Іволга-2» на користь Позивача лізингові платежі в розмірі 10 000,00 доларів США (на підставі договору оренди №02/12-97 від 31.12.1997 та договору поруки №П/01-17 від 22.07.2002); 2) стягнути з Державного підприємства «Молдовська залізниця» (Calea Feratг din Moldova) на користь Позивача лізингові платежі за період з 01.01.2003 по 20.03.2007 в розмірі 7 869 680,00 доларів США на підставі договору оренди №02/12-97 від 31.12.1997. 
Отже, Позивачем заявлено позов до Державного підприємства «Молдовська залізниця» (Calea Feratг din Moldova) - боржника за договором оренди №02/12-97 від 31.12.1997, який є резидентом Республіки Молдова, та Товариства з обмеженою відповідальністю «Іволга-2» - поручителя за договором поруки №П/01-17 від 22.07.2002, який є резидентом України.
Відповідно до п. 11 перехідних положень ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017), заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не порушено на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви чи скарги не можуть бути залишені без руху, повернуті або передані за підсудністю, щодо них не може бути прийнято рішення про відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
У відповідності до ст. 124 ГПК України (в редакції до 15.12.2017) підсудність справ за участю іноземних суб'єктів господарювання визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.
Статтею 366 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017) визначено, що підсудність справ за участю іноземних осіб визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.
Відповідно до ст. 75 Закону України "Про міжнародне приватне право" підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.
Відповідно до п. 12 ч.1 ст. 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, зокрема, в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.
При вирішенні питання належності даної справи до юрисдикції господарських судів України судами застосовано Угоду про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, ратифіковану Постановою Верховної Ради України від 19.12.1992 № 2889-XII "Про ратифікацію Угоди про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності" (далі - Угода).
Статтею 13 Угоди визначено, що ця Угода відкрита для підписання державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав і має бути ратифікована. Вона набуває чинності після її ратифікації не менше ніж трьома державами - учасницями Співдружності з дня подачі третьої ратифікаційної грамоти державі-депозитарію. Для держав, що ратифікували Угоду пізніше, вона набуває чинності з дня здачі на зберігання їхніх ратифікаційних грамот.
Як вбачається з Довідки про ратифікацію документів і виконання внутрішньодержавних процедур по документах, прийнятих Радою глав держав, Радою глав урядів і Економічною радою Співдружності Незалежних Держав (станом на 15.01.2008), Угода вступила в силу для Білорусі, Вірменії, Таджикистану, Казахстану, Туркменістану, Узбекистану, Киргизької Республіки, Російської Федерації та України.
Відповідно до п. "б" ч. 3 Постанови пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №12 "Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України" Угода про порядок вирішення спорів, пов'язаних зі здійсненням господарської діяльності підписана урядами держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у м. Києві 20.03.1992. До учасниць даної Угоди належать Республіки Білорусь, Вірменія, Таджикистан, Казахстан, Туркменістан, Узбекистан, Киргизька Республіка, Російська Федерація та Україна.
Таким чином, при прийнятті оскаржуваної ухвали та постанови суди не з'ясували чи поширюється Угода на Республіку Молдова та чи підлягає вона застосуванню при вирішенні питання підсудності даного спору з огляду на те, що Відповідач-1 є резидентом Республіки Молдова.
Окрім того, судами встановлено, що пунктом 6 договору оренди № 02/12-97 від 31.12.1997 сторони визначили, що всі спори, які виникли між сторонами при виконанні зобов'язань по цьому договору, повинні вирішуватись шляхом переговорів. У випадку неможливості вирішення спорів шляхом переговорів справа підлягає передачі на вирішення економічного суду міста Кишинева.
Відповідно до п. 9 договору оренди №02/12-97 від 31.12.1997 (в редакції змін від 05.01.1998) у випадку, якщо сторони не можуть дійти згоди, всі спори та розбіжності, які виникають в результаті невиконання даного договору або у зв'язку з ним, підлягають вирішенню в арбітражному суді у відповідності до законодавства Республіки Молдова.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в договорі оренди №02/12-97 від 31.12.1997 сторони, з урахуванням внесених змін, здійснили лише вибір права (право якої держави підлягає застосуванню до правовідносин з іноземним елементом), але не визначили, який суд є компетентним у вирішенні спорів, що виникають з договору оренди.
Враховуючи, що суди неправильно застосували у визначенні питання підсудності даного спору Угоду, це питання повинно вирішуватися відповідно до Закону України "Про міжнародне приватне право" та чинних міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. 
Згідно з ч.ч.1,2 ст. 3 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017) судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.
Таким чином, перш ніж вирішувати питання відповідності позовної заяви Позивача з вимогою до юридичної особи нерезидента нормам Господарського процесуального кодексу України, в тому числі щодо дотримання правил об'єднання позовних вимог, суд повинен визначити чи підсудна справа за участю іноземної особи господарським судам України на підставі норм Закону України "Про міжнародне приватне право" та чинних міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
Однак, суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву з підстав порушення правил об'єднання позовних вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, не врахував, що даний спір виник із зовнішньоекономічної угоди, сторонами якої є резидент та нерезидент України та перш ніж застосовувати норми Господарського процесуального кодексу України про правила об'єднання позовних вимог, суд повинен був надати оцінку, чи є господарський суд України компетентним у вирішенні спору щодо правовідносин, які виникли з договору оренди №02/12-97 від 31.12.1997.
Лише після того, як суд вирішить, що він є компетентним у розгляді такого спору, суд надає оцінку відповідності позовної заяви по формі і змісту згідно з нормами Господарського процесуального кодексу України.
Суд апеляційної інстанції також не врахував наведеного вище, оскільки питання роз'єднання позовних вимог може вирішуватись тільки після з'ясування, чи підлягає справа за участю іноземної особи розгляду в господарських судах України.
Окрім того, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що сторони договору оренди №02/12-97 від 31.12.1997 визначили економічний суд міста Кишинів компетентним судом на вирішення спорів між сторонами, оскільки в зміненій редакції договору не визначено, якому саме чи яким арбітражним судам підсудні спори між сторонами договору.
Оскільки суди вдалися до застосування норм Господарського процесуального кодексу України щодо відповідності форми і змісту позовної заяви вимогам процесуального закону, вони не врахували, що спочатку слід було встановити чи підсудна дана справа господарським судам України та, що у разі, якщо міжнародним договором встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.
Щодо позовної вимоги про солідарне стягнення заборгованості з боржника і поручителя, суди повинні надати оцінку можливості пред'явити таку солідарну вимогу в господарському суді України з огляду на те, що спір виник між резидентом та нерезидентом України, врахувати на підставі законодавства якої країни заявлена така позовна вимога, і чи поширюється законодавство України на вирішення спорів за участю боржника - нерезидента, враховуючи, що спірні правовідносини виникли з договору оренди №02/12-97 від 31.12.1997.
Посилання Позивача на ст. 4 Угоди колегією суддів не приймаються, оскільки судами не з'ясовано, чи підлягає застосуванню до спірних правовідносин вказана Угода, на яку Позивач посилається в обгрунтування підсудності даної справи господарським судам України.
Відповідно до приписів ч.ч.1,3,4 ст.304 ГПК України, у редакції чинній з 15.12.2017, ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених п.п.2 і 3 ч.1 ст.287 цього Кодексу. Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанції розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції. У випадку скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанції, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд суду першої або апеляційної інстанції.
Згідно п.2 ч.1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
З огляду на наведені норми процесуального права, виходячи з повноважень суду касаційної інстанції, враховуючи те, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне скасувати оскаржувану ухвалу та постанову, а справу передати до суду першої інстанції для вирішення питання щодо відкриття провадження у справі.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазові Технології" задовольнити частково.
2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.02.2018 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.12.2017 у справі № 910/22947/17 скасувати, а справу передати до суду першої інстанції для вирішення питання щодо відкриття провадження у справі.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                          Суховий В.Г.
Судді                                                                                                    Берднік І.С.
                                                                                                    Міщенко І.С.