ПОСТАНОВА
Іменем України
17 серпня 2018 року 
м. Київ
справа № 752/20324/16-а 
провадження № К/9901/12352/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Анцупової Т. О.,
суддів: Кравчука В. М., Стародуба О. П., 
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу № 752/20324/16-а 
за позовом ОСОБА_2 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов'язання призначити пенсію;
за заявою ОСОБА_2 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України (суддя Черпак Ю. К.) від 06 червня 2017 року, встановив: 
І. ПРОЦЕДУРА
1. У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просив:
- визнати протиправним рішення Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в               м. Києві щодо відмови в призначенні ОСОБА_2 із 23 листопада 2016 року пенсії за вислугу років відповідно до вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-XII     (далі - Закон № 1789-XII);
- зобов'язати Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити призначення ОСОБА_2 пенсії за вислугу років із 23 листопада 2016 року відповідно до вимог ст. 50-1 Закону № 1789-XII, виходячи із розрахунку 90 % від суми місячної заробітної плати, обчисленої за останні 24 місяці роботи, на підставі довідки Генеральної прокуратури України від 23 листопада 2016 року №    18-1678зн, без обмеження її максимальним розміром;
- стягнути на користь ОСОБА_2 суму судового збору, сплаченого за подання адміністративного позову, за рахунок бюджетних асигнувань Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в      м. Києві. 
2. В обґрунтування вказаних вимог позивач зазначав, що на час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії, він мав достатній стаж роботи, а саме понад 23 роки 1 місяць 25 днів загальний стаж, стаж за вислугу років понад 20 років 8 місяців, у тому числі на прокурорських посадах - 18 років 8 місяців. З посиланням на норми ст. 22, 58 Конституції України, вказував, що на нього розповсюджуються саме норми ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ, які були чинні на час його роботи в органах прокуратури.
3. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 24 січня 2017 року позовні вимоги задоволено повністю.
4. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2017 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову постанову, якою відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог.
5. Вищий адміністративний суд України ухвалою від 06 червня 2017 року на підставі п. 5 ч. 5 ст. 214 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України; в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2017 року.
6. Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, 05 вересня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду України із заявою про її перегляд.
7. Ухвалою судді Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року відкрито провадження за вказаною заявою з підстав, передбачених п. 1, 2 ч. 1 ст. 237 КАС України, - неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального та процесуального права.
8. У зв'язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання пп. 1, 7 п. 1 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року), 31 січня 2018 року матеріали вказаної заяви передано на розгляд до Верховного Суду.
9. Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2018 року справу прийнято до провадження та витребувано з Вищого адміністративного суду України матеріали касаційної скарги № К/800/18237/17 для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 06 червня 2017 року.
10. Ухвалою Верховного Суду від 15 серпня 2018 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження. 
11. Станом на 17 серпня 2018 року заперечень на заяву про перегляд судового рішення до суду не надходило.
IІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
12. Судами попередніх інстанцій встановлено, що в 1993 році позивач вступив до Львівського державного університету ім. І. Франка і в 1998 році закінчив повний курс навчання Одеської державної юридичної академії за спеціальністю «правознавство» та 30 червня1998 року позивачу присвоєно кваліфікацію юрист.
13. Згідно копії трудової книжки ОСОБА_2 встановлено, що 02 липня 1998 року він був призначений стажистом на посаду помічника прокурора м. Дрогобич і з того часу працює на посадах слідчого та прокурора в органах прокуратури. 
14. 23 листопада 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону    № 1789-ХІІ, а також надав необхідний пакет документів. Станом на день звернення до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві за призначенням пенсії за вислугу років трудовий стаж позивача складав понад 20 років 8 місяців, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих - 18 років 8 місяців.
15. Листом Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 02 грудня 2016 року № 40425 позивачеві повідомлено про відмову йому в призначенні пенсії за вислугу років відповідно Закону № 1789-ХІІ. Відмова мотивована тим, що згідно з п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213 (далі - Закон № 213), яким передбачено скасування з 01 червня 2015 року норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія (щомісячне грошове утримання) призначається відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Разом з тим, відмова відповідача обумовлена відсутністю стажу, необхідного для призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII). 
16. Не погоджуючись з діями відповідача щодо відмови у призначенні пенсії, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
IІІ. ОЦІНКА СУДІВ 
17. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 має право на призначення спірної пенсії, оскільки на час роботи позивача на посадах в органах прокуратури (з 2001 по 2011 роки) для нього діяли гарантії пенсійного забезпечення як для працівника прокуратури, а зміни в законодавстві, які суттєво звужують соціальні права і суперечать Конституції України, а також нормам міжнародного права, не можуть бути підставою для відмови у призначенні пенсії.
18. Мотивуючи своє рішення суд першої інстанції зазначав, що виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства. Вирішуючи питання про застосування Закону № 1789-ХІІ в часі, суд виходив з того, що згідно зі ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
19. Скасовуючи постанову суду першої інстанції та ухвалюючи нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що позивач на час звернення до відповідача із заявою про призначення спірної пенсії не мав необхідної вислуги років, яка дає право на призначення пенсії відповідно до Закону №1697-VII.
20. В обґрунтування такого висновку суд апеляційної інстанції зазначив, що ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ, яка визначала право особи на пенсійне забезпечення за вислугу років, з 15 липня 2015 року втратила чинність у зв'язку з набранням чинності Законом №1697-VII, положеннями статті 86 якого визначений порядок пенсійного забезпечення працівників прокуратури. Враховуючи, що позивач реалізував своє право на звернення за призначенням пенсії у листопаді 2016 року, питання щодо наявності у нього права на пенсійне забезпечення, як працівника прокуратури, має вирішуватись відповідно до приписів чинної на цей момент ст. 86 Закону № 1697-VII, якою передбачено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 01 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців. 
21. У зв'язку з наведеним, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що стаж позивача є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», в редакції чинній на час звернення із заявою про призначення пенсії.
22. Вищий адміністративний суд України відмовляючи у відкритті касаційного провадження на підставі п. 5 ч. 5 ст. 214 КАС України погодися з висновками суду апеляційної інстанції про правомірність відмови пенсійного органу у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до вимог ст. 50-1 Закону № 1789-XII.
23. До такого висновку суд касаційної інстанції дійшов виходячи з того, що у позивача відсутній необхідний стаж для призначення пенсії за вислугу років, оскільки ст. 86 Закону № 1697-VII збільшено стаж роботи, що дає позивачеві право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі ст. 50-1 Закону № 1789-XII з 20 років до 22 років 6 місяців.
IV. ДОВОДИ ЗАЯВИ
24. У заяві про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 06 червня 2017 року, з урахуванням уточнень від 29 вересня 2017 року, ОСОБА_2, посилається на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального та процесуального права. Заявник просить скасувати ухвалу Вищого адміністративного суду України від 06 червня 2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2017 року, і залишити в силі постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 24 січня 2017 року.
25. В обґрунтування заяви в частині неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права ОСОБА_2 зазначає, що суддя Вищого адміністративного суду України при постановлені ухвали від 06 червня 2017 року допустив грубі порушення норм процесуального права, які полягають у незазначені мотивів ухвалення даного судового рішення, причин відхилення доводів сторони у справі (позивача), а також суду першої інстанції, який задовольнив позовні вимоги, неврахування правових позицій Європейського суду з прав людини, та невірному посиланні на вимоги позивача, викладені у касаційній скарзі. 
26. На обґрунтування заяви у частині неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права надано копії ухвал Вищого адміністративного суду України від 13 травня 2017 року (№ К/800/8304/17), від 18 серпня 2017 року (№ К/800/20986/17), які, на думку ОСОБА_2, підтверджують наведені у заяві доводи.
27. В обґрунтування заяви в частині неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права ОСОБА_2 зазначає, що суддя Вищого адміністративного суду України при постановлені ухвали від 06 червня 2017 року не застосував норму закону, яка підлягала застосуванню (ст. 50-1 Закону № 1789-XII), проте застосував норми закону, які в даному випадку застосуванню не підлягали, а саме, Закону № 213.
28. На обґрунтування заяви у частині неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права надано копії ухвал Вищого адміністративного суду України від 24 березня 2017 року (№ К/800/8698/17), від 03 квітня 2017 року (№ К/800/9989/17), від 15 травня 2017 року                 (№ К/800/8508/17), у яких суд по-іншому і, на переконання заявника, правильно застосував одні й ті самі норми матеріального права у подібних правовідносинах, а саме ст. 50-1 Закону № 1789-XII.
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
29. Перевіривши наведені у заяві доводи, Суд дійшов висновку що заява ОСОБА_2 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 06 червня 2017 року задоволенню не підлягає.
30. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 237 КАС України в редакції Закону № 2136-VIII заява про перегляд судових рішень в адміністративних справах може бути подана з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.
31. Проте аналіз зазначених судових рішень не дає підстав для висновку про наявність неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права.
32. Як слідує з матеріалів справи що розглядається, і встановлено судами попередніх інстанцій, на час звернення ОСОБА_2 за призначенням пенсії набрав чинності Закон № 1697-VII.
33. У зв'язку з набранням чинності зазначеним Законом втратили чинність положення ст. 50-1 Закону         № 1789-ХІІ в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії.
34. Водночас, ст. 86 Закону № 1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років. 
35. Так, відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 01 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.
36. Як встановлено судами, на момент звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії загальна вислуга років позивача складала 20 років 8 місяців, з яких в органах прокуратури - 18 років 8 місяців.
37. Враховуючи вказані положення ст. 86 Закону № 1697-VII, у справі, рішення в якій просить переглянути заявник, Вищий адміністративний суд України відмовляючи у відкритті касаційного провадження погодився з висновком суду апеляційної інстанції, що стаж роботи ОСОБА_2 на час його звернення до відповідача є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років згідно Закону №1697-VII.
38. У рішеннях Вищого адміністративного суду України від 24 березня 2017 року (№ К/800/8698/17), від 03 квітня 2017 року (№ К/800/9989/17), від 15 травня 2017 року (№ К/800/8508/17), наданих як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права у подібних правовідносинах, суд дійшов висновку, що зважаючи на те, що позивачі у вказаних справах звернулися до органів Пенсійного фонду України із заявами про призначення пенсії за вислугою років у той час, коли діяла ч. 1 ст. 86 Закону № 1697-VII, до спірних правовідносин підлягали застосуванню норми цього спеціального Закону. Водночас, у вказаних рішеннях, Вищий адміністративний суд України, вирішуючи питання щодо наявності у позивачів права на призначення пенсії за вислугою років, виходив з того, що оскільки станом на день звернення до відповідачів вислуга років позивачів відповідала вимогам ч. 1 ст. 86 Закону № 1697-VII, рішення органів Пенсійного фонду України про відмову у призначенні пенсії є протиправними. 
39. Аналіз рішення, про перегляд якого подано заяву, та рішень, на які робиться посилання як на приклад неоднаковості у застосуванні норм матеріального права, дає підстави вважати, що рішення суду касаційної інстанції, додані на обґрунтування заяви, ухвалені цим судом за інших фактичних обставин справи та не містять іншого, ніж в оскаржуваному рішенні, тлумачення норм матеріального права, про які йдеться у заяві ОСОБА_2
40. При цьому, вказані рішення не містять висновку щодо наявності у колишніх працівників органів прокуратури права на призначення пенсії за вислугою років на підставі ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ після 15 липня 2015 року, як про це стверджує ОСОБА_2 у заяві про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 06 червня 2017 року.
41. Зазначене не дає можливості дійти висновку про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах. 
42. Оцінюючи твердження ОСОБА_2 про неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм процесуального права, Суд виходить з наступного.
43. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 237 КАС України в редакції Закону № 2136-VIII заява про перегляд судових рішень в адміністративних справах може бути подана з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності справ або встановленої законом юрисдикції адміністративних судів.
44. Аналіз ухвал Вищого адміністративного суду України від 13 травня 2017 року (№ К/800/8304/17), від 18 серпня 2017 року (№ К/800/20986/17), не дає підстав для висновку про наявність неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм процесуального права, оскільки в наданих для порівняння ухвалах, суд враховуючи обставини справ, предметом яких є призначення пенсії працівникам органів прокуратури на підставі ч. 1 ст. 86 Закону № 1697-VII, встановив підстави для відкриття касаційного провадження.
45. Проте, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 06 червня 2017 року про перегляд якої подано заяву, суд відмовив у відкритті касаційного провадження виходячи з того, що касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи. У вказаному судовому рішенні суд касаційної інстанції надав оцінку встановленим судами попередніх інстанцій обставинам справи, їх правовому регулюванню та погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.
46. Водночас, надані для порівняння судові рішення не можуть бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, оскільки ухвали Вищого адміністративного суду України від 13 травня 2017 року (№ К/800/8304/17), від 18 серпня 2017 року (№    К/800/20986/17) не є остаточними рішеннями у справі, у зв'язку з тим, що вказаними ухвалами суд касаційної інстанції тільки відкрив провадження у адміністративних справах. Надані для порівняння рішення не містять іншого, ніж в оскаржуваному рішенні, тлумачення норм процесуального права, про які йдеться у заяві ОСОБА_2
47. Зазначене дає підстави для висновку про необґрунтованість поданої ОСОБА_2 заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 06 червня 2017 року.
48. Частиною 1 ст. 244 КАС України передбачено, що суд відмовляє у задоволенні заяви, зокрема, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.
49. Враховуючи вищенаведене та відповідно до ч. 1 ст. 244 КАС України, Суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 06 червня 2017 року слід відмовити.
50. Посилання ОСОБА_2 у заяві про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 06 червня 2017 року на порушення норм процесуального права при ухваленні цього рішення, які полягають у незазначені мотивів ухвалення даного судового рішення, причин відхилення доводів сторони у справі (позивача), а також суду першої інстанції, неврахування правових позицій Європейського суду з прав людини, та невірному посиланні на вимоги позивача, викладені у касаційній скарзі, Суд не приймає до уваги, оскільки заяву було подано з підстав, передбачених п. 1, 2 ч. 1 ст. 237 КАС України, які під час розгляду справи не підтвердилися.
На підставі викладеного, керуючись ст. 241, 242, 244 КАС України, пп. 1 п. 1 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147-VІІІ, -
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду       України від 06 червня 2017 року у справі № 752/20324/16-а за позовом ОСОБА_2 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов'язання призначити пенсію - відмовити.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач Т. О. Анцупова          
Судді                                                                                                              В. М. Кравчук
                                                                                                              О. П. Стародуб