Постанова
Іменем України 
31 травня 2018 року
м. Київ
справа № 185/8687/16-к
провадження № 51-3958км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,  
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового
засідання                             ОСОБА_4 ,
прокурора                           ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2016 року й ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2017 року, у кримінальному провадженні, внесеному 
до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016050000000833, 
за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Докучаєвська Донецької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого – за вироком Старобешівського районного суду Донецької області 
від 28 квітня 2011 року за ч. 2, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 309 КК до покарання 
у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна; 14 січня 2017 року звільненого умовно-достроково на строк 2 роки 3 місяці 14 днів,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені 
судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вищевказаним вироком ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 260 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного за вироком Старобешівського районного суду Донецької області від 28 квітня 2011 року, і визначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. 
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 в середині липня 2014 року, перебуваючи біля автостанції «Мотель» в Калінінському районі м. Донецька, погодився на пропозицію представника незаконного збройного формування самопроголошеної так званої «Донецької Народної Республіки» на участь у діяльності й увійшов до складу цього формування під командуванням невстановленої в ході досудового розслідування особи. 
Із середини липня по кінець жовтня 2014 року ОСОБА_6 чергував на блокпості в Калінінському районі м. Донецька (перехрестя Макіївського шосе та вулиці Горностаївської), де йому було надано для використання вогнепальну зброю – автомат АК-74 з набоями. У вищевказаний період ОСОБА_6 у складі непередбаченого законами України збройного формування здійснював активні протиправні дії, виконував покладені на нього обов`язки, систематично виконував накази свого безпосереднього командира, а також інші протиправні накази, спрямовані проти представників влади, із застосуванням вогнепальної зброї. 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2017 року апеляційну скаргу засудженого залишено без задоволення, а вирок– без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити судові рішення та звільнити його від відбування покарання з випробуванням. Указує на те, що після того, як вийшов зі складу незаконного збройного формування, він став іншою людиною, працевлаштувався, створив сім`ю, яку він забезпечував, став батьком, матеріально допомагав матері та бабусі. З урахуванням усіх цих обставин покарання у виді позбавлення волі може негативно вплинути на нього та близьких, а тому просить застосувати до нього положення ст. 75 КК. 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважає касаційну скаргу необґрунтованою і просить залишити її без задоволення.
Мотиви Суду
Висновку суду про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин та кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 260 КК засуджений у касаційній скарзі не оспорює. Розгляд кримінального провадження проводився в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК. 
Доводи засудженого про невідповідність призначеного покарання через суворість є необґрунтованими з огляду на нижченаведене.
З матеріалів кримінального провадження убачається, що суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання, відповідно до ст. 65 КК врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому зважив на позитивну характеристику засудженого за місцем проживання, те, що він працює, вину визнав повністю, має на утриманні неповнолітню дитину, а також те, що батько ОСОБА_6 помер у 2010 році і він проживає разом із матір`ю, яка є інвалідом і потребує догляду. Обставинами, що пом`якшує покарання, відповідно до ст. 66 КК суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину. 
Разом із цим суд урахував те, що ОСОБА_6 вчинив тяжкий злочин, раніше був засуджений, і обґрунтовано визнав обставиною, яка обтяжує покарання, рецидив злочину.
Врахувавши повною мірою всі обставини кримінального провадження, суд призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч. 2 ст. 260 КК, при цьому в мінімальному розмірі. Остаточне покарання ОСОБА_6 визначено на підставі ч. 1 ст. 71 КК і приєднано до покарання, призначеного за цим вироком, невідбуту частину покарання, призначеного за вироком Старобешівського районного суду Донецької області від 28 квітня 2011 року.
Отже, безумовних правових підстав для застосування ст. 75 КК та звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, про що йдеться у скарзі, немає.
Крім того, аналогічні за змістом доводи були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який визнав їх неспроможними, навівши мотиви спростування, іпогодився з висновками місцевого суду щодо необхідності призначення покарання у виді позбавлення волі та приєднання до нього невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Суд першої інстанції врахував усі обставини, на які посилався засуджений в апеляційній скарзі, в тому числі й щире каяття у вчиненому, і саме з урахуванням цієї обставини призначив ОСОБА_6 покарання у мінімальному розмірі.
Це покарання є справедливим, відповідає його меті й загальним засадам, визначеним у статтях 50, 65 КК. Підстав вважати його явно несправедливим через суворість суд не вбачає, а тому касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у кримінальному провадженні судом не встановлено. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року 
№ 2147-VIII), Суд,
ухвалив:
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області 
від 24 листопада 2016 року й ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого – без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                                 ОСОБА_2                                       ОСОБА_3