Постанова
Іменем України
16 травня 2018 року 
м. Київ
 
справа № 175/2403/14-ц
провадження № 61-6439св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів:                 Карпенко С. О.,       Погрібного С. О., 
                            Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,            
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_3,
відповідач - Кіровська селищна рада Дніпропетровського району Дніпропетровської області, 
третя особа - Дніпропетровська районна державна нотаріальна контора, 
особа, яка оскаржила рішення в апеляційному порядку - ОСОБА_4,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу               ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Повєткіна В. В., Рудь В. В.,                 Пономарь З. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, третя особа - Дніпропетровська районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності на майно в порядку спадкування.
 
Свої вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5. Після смерті останнього відкрилась спадщина, яка складається з належного померлому будинку за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_5 залишив заповіт на його ім'я. Спадкоємці першої черги: дружина померлого ОСОБА_6 та син ОСОБА_4, від обов'язкової частки та одержання свідоцтва про право на спадщину за законом відмовилися. У встановлений законом строк він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус відмовив у видачі свідоцтва у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадковий будинок.
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1,із підстав, передбачених статтями 549, 553, 554 ЦК Української РСР. 
 
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області                            від 18 червня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, що складається з будинку житловою площею 21,2 кв. м, загальною площею 39,8 кв. м, сараю, вбиральні, колодязю та паркану.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, спадкодавцем ОСОБА_5 було збудоване ще у     1951 році та введено в експлуатацію у 1988 році, тому воно не належить до самочинного будівництва. Оскільки спадкодавець за життя не отримував правовстановлюючих документів на будинок, то право ОСОБА_3 на отримання спадкового майна після смерті ОСОБА_5 підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності.
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, у квітні 2016 року ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу.
 
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Апеляційний суд, ухвалюючи рішення виходив із того, що подані ОСОБА_6 та ОСОБА_4 заяви про те, що вони не претендують на отримання свідоцтва на обов'язкову частку, не є заявами про відмову від спадщини або від обов'язкової частки у спадщині, оскільки таке свідоцтво видається за заявою спадкоємця в будь-який час після шести місяців з дня відкриття спадщини, а тому висновки суду першої інстанції проте, що вони відмовились від спадщини, є помилковими. Отже, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5 При цьому суд вказав на те, що чинним на той час законодавством не встановлені правові підстави відмови ОСОБА_6 від права власності в спільному майні подружжя, що є спадковим майном, тобто від 1/2 частини спірного будинку, належного        ОСОБА_6 згідно зі статтею 22 КпШС України, що має враховуватися при вирішенні питання щодо права власності позивача за заповітом. Після смерті ОСОБА_6 спадкоємцем 1/2 частини спірного будинку є її син ОСОБА_4 Крім того, ОСОБА_4 як спадкоємець після смерті батька має правові підстави претендувати на частину спадщини відповідно до вимог статті 535 ЦК Української РСР, та як спадкоємець після смерті матері на належну їй 1/2 частини спірного будинку та прийняту нею після смерті чоловіка частину спадщини відповідно до вимог статті 535 ЦК УРСР. Помилково визнавши, що ОСОБА_4 відмовився від спадщини, суд першої інстанції не залучив його до участі у справі як відповідача, чим вирішив питання про його права та обов'язки щодо спадкового майна та порушив його право на судовий захист.
 
У вересні 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2016 року, в якій просив скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 червня     2014 року, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказував на те, що він поховав за власні кошти ОСОБА_6, оскільки ОСОБА_4 проживав за іншою адресою, а вже після смерті його матері переїхав до спірного домоволодіння. Крім того, Апеляційний суд Дніпропетровської області у рішенні від 17 квітня 2014 року вказав на те, що ОСОБА_4 відмовився від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, а тому не є належним відповідачем у справі. На момент смерті ОСОБА_6 спірне домоволодіння їй на праві власності не належало та не входило до спадкового майна.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 26 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду. 
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу. 
 
За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень             повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої та апеляційної інстанцій скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з наступних підстав.
 
Судом установлено, що 07 лютого 1996 року ОСОБА_5 склав заповіт, згідно з яким все своє майно, де б воно не знаходилося  і в чому б воно не виражалося і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він по закону буде мати право, заповів ОСОБА_3 
 
Згідно із свідоцтвом про смерть ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 11).
 
ОСОБА_3  звернувся до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 
 
14 жовтня 2002 року дружина спадкодавця ОСОБА_6 звернулася до державної нотаріальної контори із заявою про те, що зміст статті 535 ЦК України та зміст статті 22 КпШС України їй нотаріусом роз'яснено, на одержання свідоцтва про права на спадщину на обов'язкову долю та свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя вона не претендує.
 
22 листопада 2002 року син спадкодавця ОСОБА_4 звернувся до державної нотаріальної контори із заявою про те, що зміст статті 535 ЦК України йому нотаріусом роз'яснено, він є інвалідом ІІ групи, але в одержанні свідоцтва про право на спадщину на обов'язкову долю він не претендує. 
 
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 указував на те, що він не може отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_5, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, яке складається із домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.
 
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.
 
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
 
З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме  ЦК Української РСР 1963 року.
 
Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно з статтею 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Статтею  527 ЦК УРСР визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.
 
Згідно зі статтею 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.
 
Відповідно до статті 535 ЦК УРСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.
 
Згідно із статтями 548, 549 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
 
Умовами статті 553 ЦК УРСР визначено, що спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій.
 
Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).  
 
Право відмовитись від спадщини надане як спадкоємцям за законом, так і спадкоємцям за заповітом. He допускається відмова від спадщини, якщо спадкоємець подав у нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття ним спадщини або про видачу свідоцтва про право на спадщину.
 
Відмова від спадщини без вказівки, на користь кого спадкоємець відмовляється від спадщини, спричиняє ті ж наслідки, що й неприйняття спадщини. Спадкоємці, відмовляючись від спадщини, можуть одночасно заявити, що вони відмовляються від своєї частки на користь інших осіб. При цьому до кола цих осіб включаються тільки спадкоємці за законом або за заповітом, закликані до успадкування.
 
Згідно із статтею 554 ЦК УРСР в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках.
 
Правила цієї статті не застосовуються до випадків, коли спадкоємець відмовився від спадщини на користь іншого спадкоємця, держави чи державної, кооперативної або іншої громадської організації (стаття 553 цього Кодексу) або коли замість спадкоємця, який відпав, призначено іншого спадкоємця (підпризначення спадкоємця - стаття 536 цього Кодексу).
 
Із частини другої статті 554 ЦК УРСР убачається, що при наявності заповіту прирощення спадкових часток вирішується в залежності від змісту заповіту, тобто від того, чи заповідалося все майно чи частина його. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала відпалому спадкоємцеві, надходить до інших спадкоємців за заповітом і, незалежно від того, з точною вказівкою спадкових часток призначених спадкоємців або без вказівки розміру таких часток заповідалося майно, воно розподіляється між ними в рівних частках. При прирощенні спадкових часток від спадкоємця не потрібно якого-небудь особливого акта на прийняття частки спадщини в порядку прирощення.
 
Оскільки ОСОБА_6 та ОСОБА_4 відмовилися від прийняття обов'язкової частки у спадщині після смерті ОСОБА_5 у встановлений частиною першою статті 553 ЦК УРСР строк, то частки, від яких вони відмовились, спадкуються ОСОБА_3 відповідно до частини другої статті 554 ЦК УРСР у порядку прирощення спадкових часток як спадкоємцем за заповітом.
 
Отже, помилковим є висновок апеляційного суду про те, що ОСОБА_6 та    ОСОБА_4 є такими, що прийняли спадщину, оскільки фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, як такі, що на момент смерті ОСОБА_5 проживали з ним, і що прийнята спадщина на підставі частини другої статті 548 ЦК УРСР належить їм із моменту відкриття спадщини, оскільки, як правильно встановив суд першої інстанції, у встановлений законом строк          ОСОБА_6 та ОСОБА_4 подали до нотаріальної контори заяви про відмову від обов'язкової частки у спадщині. При цьому суд апеляційної інстанції неправильно витлумачив положення статті 553 ЦК УРСР, якою передбачено порядок подання заяви про відмову від прийняття спадщини, а також не безпідставно вказав на те, що ці заяви не є заявами про відмову у прийнятті спадщини після смерті  ОСОБА_5 
 
Вищевикладене свідчить про те, що рішення суду апеляційної інстанції не може вважатись законним та обґрунтованим.
 
Разом з тим не можна погодитись із висновками суду першої інстанції з огляду на таке. 
З матеріалів справи убачається, що 29 листопада 2011 року померла ОСОБА_6, яка все своє майно заповіла ОСОБА_4 
 
Отже, для вирішення питання про те, чи є вимоги ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на все домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 обґрунтованими, необхідно встановити, чи належало це майно на час смерті спадкодавцю повністю, чи указане домоволодіння було об'єктом права спільної сумісної власності. Вирішення цього питання залежить також від тлумачення змісту заяви, поданої     14 жовтня 2002 року ОСОБА_6 до нотаріальної контори, проте таке питання судом першої інстанції не досліджувалось, а судом апеляційної інстанції зроблено висновок, що чинним на той час законодавством не передбачалось відмови від права власності в спільному майні подружжя, тобто від 1/2 частини спірного будинку, належного ОСОБА_6 на підставі статті 22 КпШС України. 
 
Такий висновок суду апеляційної інстанції також не можна вважати обґрунтованим, оскільки судом першої інстанції не встановлено належності спірного домоволодіння на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_6, судом апеляційної інстанції також не встановлено цих обставин. 
 
Отже, суди не встановлювали чи було спірне домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5, оскільки саме від цієї обставини залежить вирішення питання чи є ОСОБА_4 (особа, яка не була залучена до участі в справі в суді першої інстанції, і яка оскаржила рішення суду першої інстанції) спадкоємцем частини вказаного домоволодіння. 
 
Неповне встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення справи,  призвело до того, що суд першої інстанції не визначився з тим,  чи є належним відповідачем у справі Кіровська селищна рада Дніпропетровського району Дніпропетровської області, оскільки у разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, суд відмовляє в позові до неналежного відповідача з цієї підстави і не повинен робити інших висновків, щодо обставин справи, не пов'язаних із встановленням належності відповідача.
 
За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
 
Враховуючи, що судами попередніх інстанцій при постановлені рішень допущено порушення норм процесуального права та не правильне застосування норм матеріального права, рішення судів підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд.  

Керуючись статтями 406, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
 
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2014 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                 В. А. Стрільчук
 
Судді:                                                                           С. О. Карпенко
 
                                                                                                           С.О. Погрібний
 
                                                                                     О.В. Ступак
 
                                                                                                           Г. І. Усик