Постанова
Іменем України
 
18 липня 2018 року
м. Київ
 
справа № 180/238/16-ц
провадження № 61-9770св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця», ОСОБА_2, Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 27 травня 2016 року у складі судді Нанічкіної Н. М. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2016 року у складі колегії суддів:  Осіяна О. М., Деркач Н. М., Кочкової Н. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до  Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця» в особі РФ «Придніпровська залізниця»), ОСОБА_2, ПАТ «Страхова група «ТАС» про встановлення факту проживання однією сім'єю та відшкодування моральної шкоди. 
 
Позовна заява мотивована тим, що з 2003 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 почали проживати разом однією сім'єю без реєстрації шлюбу та 07 червня 2008 року зареєстрували шлюб.
 
Від попереднього шлюбу ОСОБА_4 мала сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який також проживав з позивачем та ОСОБА_4у будинку АДРЕСА_1.  
 
Між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 склались приязні батьківські відносини, малолітня дитина ставилася до позивача як до батька, а позивач, у свою чергу, виховував його як рідного сина.   
 
ІНФОРМАЦІЯ_3 о 08 год. 58 хв. на залізничному переїзді 115 км + 566 м перегону Нікополь - Марганець Придніпровської залізниці сталася дорожньо-транспортна пригода (далі -  ДТП) за участю електровоза ВЛ-8 НОМЕР_2 та автобуса БАЗ-А079.04 «Еталон», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_6 
 
Внаслідок ДТП вісім пасажирів автобуса отримали тілесні ушкодження та сорок п'ять пасажирів загинуло. 
 
Серед загиблих був водій автобуса ОСОБА_6 та  малолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. 
 
На підставі викладеного ОСОБА_3 просив встановити факт проживання однією сім'єю з малолітнім ОСОБА_5
 
Встановлення вказаного факту позивачу необхідно для відшкодування йому моральної шкоди у зв'язку із загибеллю пасинка - ОСОБА_5 
 
Крім того, позивач просив відшкодувати моральну шкоду, завдану смертю сина, стягнути у солідарному порядку з ПАТ «Українська залізниця» в особі РФ «Придніпровська залізниця» та ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 200 000 грн та з ПАТ «Страхова група «ТАС» - 2 550 грн.
У лютому 2016 року ПАТ «Українська залізниця» в особі РФ «Придніпровська залізниця» подало до суду заперечення на позов, у якому зазначало, що позивачем пропущено строк позовної давності. ОСОБА_3 та загиблий ОСОБА_5 не мали взаємних прав та обов'язків, які є однією із ознак сім'ї, оскільки малолітній ОСОБА_5 мав батька - ОСОБА_7, а тому позивач не був зобов'язаний відповідно до статті 268 СК України утримувати пасинка. Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2014 року стягнуто на користь батька ОСОБА_8 - ОСОБА_7, моральну шкоду у розмірі 100 000 грн у зв'язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_3 сина. Довідка, яку надає позивач як доказ спільного проживання із ОСОБА_5, не є належним доказом у справі, оскільки видана для пред'явлення до органу праці та соціального захисту населення, проте суд не є таким органом. Така довідка може бути видана лише власнику або наймачу житлового приміщення, проте позивач не довів, що є власником або наймачем будинку АДРЕСА_1. Також у довідці не зазначено прізвища особи, яка її видала. Крім того, відповідач не погоджувався із допитом у судовому засіданні як свідка матері загиблого ОСОБА_8, яка внаслідок ДТП втратила батьків та сина, оскільки її покази не будуть неупередженими та об'єктивними. Позивачем не доведено факт спільного проживання, ведення господарства та наявності спільних витрат між ним і загиблим ОСОБА_5 Основною причиною ДТП, яка сталася 12 жовтня 2010 року, є порушення водієм автобуса БАЗ-А079.04 «Еталон», реєстраційний номер НОМЕР_1, ОСОБА_6 Правил дорожнього руху в частині руху через залізничний переїзд на увімкнений заборонний сигнал світлофора та звуковий сигнал. Відповідно до акта розслідування причин ДТП, яка сталася 12 жовтня 2010 року, стан залізничного переїзду відповідає встановленим вимогам, недоліків в утриманні проїзної частини автодороги та переїзду, які б могли стати причиною ДТП, не виявлено; жодного порушення з боку залізниці не визначено. ДТП сталася 12 жовтня 2010 року не з вини ПАТ «Українська залізниця» в особі РФ «Придніпровська залізниця», а тому відсутні підстави для стягнення з останнього моральної шкоди, завданої смертю ОСОБА_5 
 
Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 27 травня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. 
Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_3 з ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, у будинку АДРЕСА_1 у період з 2003 року до моменту загибелі ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_3.
Стягнуто з ПАТ «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди 2 550 грн.
Стягнуто у солідарному порядку з ПАТ «Українська залізниця» в особі РФ «Придніпровська залізниця» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди 15 000 грн. 
 
У іншій частині заявлених вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що цивільним законодавством не передбачено строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про встановлення факту. 
Факт спільного проживання ОСОБА_3 з пасинком ОСОБА_5 з 2003 року до часу його загибелі - ІНФОРМАЦІЯ_3, підтверджується показаннями свідків, наявними в матеріалах справи фотокартками та довідкою про спільне проживання позивача, його дружини та пасинка однією сім'єю у будинку АДРЕСА_1. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. А тому суд, враховуючи засади розумності, виваженості та справедливості, та те, що позивач внаслідок ДТП втратив не сина, а пасинка, дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення солідарно з відповідачів ПАТ «Українська залізниця» в особі РФ «Придніпровська залізниця» та ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 15 000 грн. 
 
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18   липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, апеляційну скаргу ПАТ «Українська залізниця» в особі РФ «Придніпровська залізниця» задоволено.
Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 27 травня 2016 року скасовано. У позові ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що дані, зазначені у довідці про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб, виданій 02 лютого 2016 року (а. с.15), на які посилається позивач, не відповідають даним, які містяться у такій самій довідці, виданій тим самим державним органом 10 березня 2016 року (а.с. 81), оскільки в останній, крім ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4, зазначені інші особи. Голова квартального комітету Марганецької міської ради Дніпропетровської області, який видав зазначені вище довідки, є братом ОСОБА_4, а тому такі докази суд першої інстанції помилково взяв до уваги як належні. Реєстрація місця проживання позивача у будинку АДРЕСА_1 проведена лише 04 листопада 2014 року, тобто після загибелі ОСОБА_5 До березня 2007 року ОСОБА_4 перебувала у шлюбі з рідним батьком малолітнього ОСОБА_5 - ОСОБА_7 Шлюб між позивачем та ОСОБА_4 зареєстровано лише у червні 2008 року та місцем її проживання у паспорті зазначено будинок АДРЕСА_3. Крім того, в акті розслідування причин ДТП, яка сталась 12 жовтня 2010 року, визначено місцем проживання загиблого ОСОБА_5 будинок АДРЕСА_2. Вказані обставини апеляційний суд визнав суперечливими та відмовив у позові. 
 
ОСОБА_3 у касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та змінити рішення суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ПАТ «Українська залізниця» в особі РФ «Придніпровська залізниця» та ОСОБА_2, збільшивши її розмір до 200 000 грн. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій у порушення норм матеріального та процесуального права не досліджено у повному обсязі наявні в матеріалах справи докази, не встановлено фактичні обставин справи та не взято до уваги той факт, що з 2003 року позивач проживав однією сім'єю з ОСОБА_4 та її сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_3 протягом дев'яти років  опікувався малолітнім пасинком як своїм рідним сином, був завжди поруч з ним, виховував його та виконував обов'язки батька щодо утримання дитини. Суд першої інстанції, встановивши факт спільного проживання із загиблим ОСОБА_5 та втрату позивачем члена сім'ї, дійшов неправомірного висновку щодо глибини його страждань, зазначивши про те, що ОСОБА_5 є не рідним сином, а пасинком ОСОБА_3, у зв'язку із чим необґрунтовано зменшив розмір відшкодування моральної шкоди до 15 000 грн. Крім того, позивач зазначав, що з приводу ДТП, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_3, у Марганецькому міському суді Дніпропетровської області розглянуто велику кількість справ про встановлення факту проживання однією сім'єю та відшкодування моральної шкоди, завданої смертю. За наслідками розгляду вказаних справ суди відшкодовували рідним загиблих та особам, які з ними проживали однією сім'єю, моральну шкоду у розмірі не меншому за 100 000 грн. Смерть ОСОБА_8 назавжди змінила спосіб життя позивача та його дружини, оскільки вони постійно перебувають у стані постійного стресу, втратили душевний спокій та рівновагу. Позивач постійного згадує те, як йому доводилось збирати тіла загиблого пасинка та батьків дружини по частинах, а тому розмір моральної шкоди у сумі 15 000 грн не є співмірним із завданими йому душевними стражданнями. 
Разом із тим, відмовляючи у позові, суд апеляційної інстанції неправомірно взяв до уваги зазначені в акті розслідування причини ДТП, яка сталася 12 жовтня 2010 року, відомості про те, що місцем проживання малолітнього ОСОБА_5 є будинок АДРЕСА_2. Не звернув увагу на те, що загиблому ОСОБА_5 на день смерті було лише 13 років та він не міг проживати окремо від матері, яка з 07 червня 2008 року перебувала у шлюбі з позивачем. Нормами чинного законодавства України, які регулюють підстави та порядок відшкодування шкоди внаслідок смерті особи, не встановлено чіткого періоду проживання однією сім'єю, необхідного для відшкодування моральної шкоди внаслідок смерті. 
 
У листопаді 2016 року  ПАТ «Українська залізниця» в особі РФ «Придніпровська залізниця» подало відзив на касаційну скаргу, у якому зазначало, що надані позивачем докази є недостовірними та незаконними. Свідки, допитані у справі, є зацікавленими особами, оскільки ОСОБА_4 є матір'ю загиблого ОСОБА_5, а ОСОБА_9 є братом ОСОБА_4 У загиблого ОСОБА_5 є рідний батько, а тому вітчим не був зобов'язаний його утримувати. Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та не містить посилань на норми права, які були неправильно застосовані судом апеляційної інстанції. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У лютому 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судом першої інстанції встановлено, що 2003 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 почали проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу та 07 червня 2008 року зареєстрували шлюб.
 
Від попереднього шлюбу у ОСОБА_4 був син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який також проживав з позивачем та ОСОБА_4 у будинку АДРЕСА_1.
 
Між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 склались приязні батьківські відносини, малолітня дитина ставилася до позивача як до батька, а позивач, у свою чергу, виховував його як рідного сина.
 
12 жовтня 2010 року о 08 год. 58 хв. на залізничному переїзді 115 км + 566 м перегону Нікополь - Марганець Придніпровської залізниці сталася ДТП за участю електровоза ВЛ-8 НОМЕР_2 та автобуса БАЗ-А079.04 «Еталон», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_6 
 
Внаслідок ДТП вісім пасажирів автобуса отримали тілесні ушкодження та сорок п'ять пасажирів загинуло. 
 
Серед загиблих був водій автобуса ОСОБА_6 та  малолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. 
 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 просив встановити факт спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_5, який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3. Встановлення цього факту дасть йому право на відшкодування шкоди, завданої смерті близької людини. 
 
Урядовою комісією, призначеною розпорядженням Прем'єр-міністра України від 12 жовтня 2010 року № 1951р,  у період з 12 жовтня - 04 листопада 2010 року складено акт розслідування причин ДТП, що сталася 12 жовтня 2010 року поблизу с. Максимівка Дніпропетровської області, про те, що основною причиною ДТП є порушення водієм БАЗ-А079.04 «Еталон», реєстраційний номер НОМЕР_1, пунктів 20.2 та 20.5 Правил дорожнього руху України в частині руху через проїзд на увімкнений заборонний сигнал світлофора та звуковий сигнал; супутніми причинами є: недотримання водієм ОСОБА_6 рекомендації медичної комісії щодо обов'язкового керування транспортним засобом в окулярах або контактних лінзах у зв'язку із наявністю вади зору, порушення перевізником «ПП ОСОБА_2» та механіком ОСОБА_10 Правил дорожнього руху України в частині тонування бокового (лівого та правого) скла, розташованого на рівні робочого місця водія, порушення перевізником «ПП ОСОБА_2» Порядку проведення інструктажів та стажування водіїв колісних транспортних засобів в частині проведення інструктажів та стажування ОСОБА_6, порушення організатором перевезень Марганецькою міською державною адміністрацією Інструкції з улаштування та експлуатації залізничних переїздів у частині надання дозволу «ПП ОСОБА_2» на виконання перевезень по маршруту «Поліклініка-Городище» без отримання дозволу власника переїзду та без обладнання переїзду автоматичними шлагбаумами, що перекривають проїзну частину дороги на всю ширину в обох напрямках, та висновку комісії, склад та повноваження якої визначено пунктом 2.9. вищезазначеної інструкції, порушення організатором перевезення (Марганецькою міською державною адміністрацією) Порядку проведення конкурсу з перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, порушення перевізником «ПП ОСОБА_2» Закону України «Про автомобільний транспорт» в частині відсутності контролю за роботою водіїв та незабезпечення проведення медичного контролю стану здоров'я ОСОБА_6 
 
Вироком Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2013 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 271 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на п'ять років з позбавленням права займатися діяльністю, пов'язаною з перевезенням пасажирів автомобільним транспортом, на два роки. 
Під час кримінального провадження судом встановлено, що ОСОБА_2 за усною домовленістю без оформлення трудового договору  та внесення запису у трудову книжку, прийняв на роботу водія ОСОБА_6, якому доручив перевезення в автобусі БАЗ-А079.04 «Еталон», реєстраційний номер НОМЕР_1, пасажирів за маршрутом «Поліклініка-Городище». 
 
Згідно із полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ВЕ/0789663 у період з 20 листопада 2009 року по 19 листопада 2010 року цивільно-правова відповідальність власника автобуса БАЗ-А079.04 «Еталон», реєстраційний номер НОМЕР_1, ОСОБА_2 була застрахована у ПАТ «Страхова група «ТАС». 
 
Відповідно до статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
 
Частиною першою статті 1190 ЦК України передбачено, що особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. 
 
У пункті третьому постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», зазначено, що шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них в частині, заподіяної нею. Особи, які спільно заподіяли шкоду, тобто заподіяли неподільну шкоду взаємопов'язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими. У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам.
 
За змістом частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.
 
Згідно із пунктом 5 частини другої статті 234, 256 ЦПК України 2004 року та роз'ясненнями, викладеними у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.
 
Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.
 
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначав, що між ним та матір'ю загиблого - ОСОБА_4 07 червня 2008 року, тобто до смерті сина, зареєстровано шлюб. Загиблий ОСОБА_5 був позивачу пасинком, з яким вони проживали однією сім'єю. 
 
Факт спільного проживання ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також підтверджується показаннями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_9, наявними в матеріалах справи фотокартками та документами. Зазначені докази є належними та допустимими, ніким не спростовані. 
Крім того, на підтвердження факту спільного проживання однією сім'єю  позивач надав суду довідку про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб, видану йому 02 лютого 2016 року, згідно з якою малолітній ОСОБА_5 з 2003 року до дня смерті - ІНФОРМАЦІЯ_3 проживав однією сім'єю разом із ОСОБА_3 та матір'ю - ОСОБА_4 у будинку АДРЕСА_1 (а.с. 15).
Згідно із довідкою про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб, виданою ОСОБА_3 10 березня 2016 року, станом на ІНФОРМАЦІЯ_3 у будинку АДРЕСА_1 проживали однією сім'єю: ОСОБА_11 (тесть), ОСОБА_12 (теща), ОСОБА_5 (пасинок), ОСОБА_3, ОСОБА_4 (дружина), ОСОБА_9 (брат дружини), ОСОБА_13 (невістка), ОСОБА_14 (племінниця), ОСОБА_15 (племінниця) (а.с. 31).
 
Суд першої інстанції, правильно встановивши характер спірних правовідносин та врахувавши наявні у матеріалах справи докази, обґрунтовано виходив із доведеності факту спільного проживання позивача та загиблого ОСОБА_8 з 2003 року по день смерті - ІНФОРМАЦІЯ_3. 
 
Апеляційний суд, перевіряючи законність рішення суду першої інстанції в цій частині, виходив із того, що довідки, видані 02  лютого та 10  березня 2016 року, містять суперечливі відомості про склад сім'ї, яка проживала у будинку АДРЕСА_1. Проте такі висновки суду апеляційної інстанції є передчасними, оскільки вказані довідки місять інформацію про склад сім'ї та в них зазначено однакові відомості про місце проживання позивача, його дружини та пасинка. Крім того, не ґрунтується на нормах закону посилання суду апеляційної інстанції на те, що ці довідки є недостовірними, оскільки видані державною установою, у якій працює брат дружини позивача: такі обставини самі по собі не можуть вказувати на їх недійсність або недостовірність та відповідачами не спростовані. 
 
Суд першої інстанції, установивши, що смерть малолітнього ОСОБА_8 сталася внаслідок дії двох джерел підвищеної небезпеки - електровоза ВЛ-8 НОМЕР_2, який належав ПАТ «Українська залізниця» в особі РФ «Придніпровська залізниця», та автобуса БАЗ-А079.04 «Еталон», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_6, який належав ОСОБА_2, цивільно-правова відповідальність якого була застрахована у ПАТ «Страхова група «ТАС», дійшов правомірного висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої смертю його пасинка - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. 
 
Разом з тим, визначаючи розмір завданої моральної шкоди, суд першої інстанції не звернув увагу на наступне. 
 
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди, суд першої інстанції не врахував глибину душевних страждань, психологічного та емоційного стану позивача, не звернув увагу на те, що внаслідок ДТП, яка сталась 12 жовтня 2010 року, ОСОБА_3 втратив близьку людину - пасинка, якого він виховував як власного сина, суд не взяв до уваги, що у зазначеній ДТП загинуло сорок п'ять осіб, рідні та близькі яких звертались до суду з аналогічними позовами та на користь яких вирішувався спір з визначенням однакового розміру завданої моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. Суд під час розгляду цієї справи, дійшовши помилкового висновку про те, що оскільки загиблий не був рідним сином позивача, то останній не зазнав глибоких душевних страждань, необґрунтовано стягнув на його користь 15 000 грн. 
 
Рішення суду першої інстанції не відповідає положенням ЦПК України щодо законності та обґрунтованості лише в частині визначення розміру моральної шкоди, завданої смертю пасинка. Тому колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення з підстав, передбачених частинами першою, другою статті 412 ЦПК України, і стягнути з ПАТ «Українська залізниця» в особі РФ «Придніпровська залізниця» та ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі по 30 000 грн з кожного.
 
Спір у частині відшкодування моральної шкоди ПАТ «Страхова група «ТАС» вирішено правильно та з урахуванням норм чинного законодавства України, що регулює спірні правовідносини, проти чого не заперечувала страхова компанія. 
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справу на новий розгляд.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
 
Колегія суддів вважає, що рішення суду апеляційної інстанції не є законним і обґрунтованим, а тому у порядку статті 412 ЦПК України підлягає скасуванню, в той час як рішення суду першої підлягає зміні лише в частині розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
 
Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2016 року скасувати.
 
Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 27 травня 2016 року змінити в частині розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» та ОСОБА_2.
 
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди по 30 000 гривень з кожного.
 
У іншій частині рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 27 травня 2016 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                                                 О. В. Білоконь

                                                                                                             Б. І. Гулько

                                                                                                             Є. В. Синельников

                                                                                                             Ю. В. Черняк