Постанова
Іменем України
 
06 червня 2018 року
м. Київ
справа №755/11968/16-ц
провадження №61-20104св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:
головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),
суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
представник позивача - ОСОБА_2,
відповідач - ОСОБА_3, 
відповідач - ОСОБА_4,
представник відповідача - ОСОБА_5,
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду м. Києва                від 12 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Українець Л. Д., Оніщука М. І.,               Шебуєвої В. А.,       
ВСТАНОВИВ :
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, в якому просила стягнути з відповідачів солідарно на її користь 22 000 доларів США (в еквіваленті станом на травень 2015 року у розмірі 542 300 грн), а також 162 690 грн процентів річних.
Позов мотивовано тим, що 21 березня 2006 року позивач разом з
ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1 в рівних долях. При купівлі квартири позивач погодилась внести більшу частину грошей, оскільки ОСОБА_4 не мала достатньо коштів для придбання окремої квартири.
За ОСОБА_4 позивач внесла 22 000 доларів США, про що пізніше її син ОСОБА_3 написав розписку від 29 жовтня 2007 року.
Згідно вказаної розписки, 20 березня 2006 року ОСОБА_3 позичив у позивача 22 000 доларів США, які він зобов'язався повернути без визначення в розписці конкретної дати повернення.
Вказаний борг ОСОБА_3 не повернув, у зв'язку із чим позивач звернулася до суду про стягнення вказаної суми з урахуванням трьох процентів річних, відповідно до статті 625 ЦК України. 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 
2017 року у складі судді Арапіної Н. Є. у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сам по собі факт підписання відповідачем ОСОБА_3 тексту договору без передання грошових коштів не породжує обов'язку позичальника повернути грошові кошти. Оскільки на підтвердження факту укладення договору позики не надано доказів фактичного передання позивачем грошових коштів особисто відповідачу ОСОБА_3, то цей правочин є неукладеним. Позивачем також не надано доказів додержання письмової форми правочину з відповідачем ОСОБА_4, що свідчить про неукладеність договору позики.
Оскільки встановлені вказані обставини свідчать про неукладеність правочину, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачів грошових коштів за договором позики.
Рішенням апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, про стягнення боргу за договором позики скасовано з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 22 000 доларів США, що еквівалентно 591 663,27 грн.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення трьох відсотків річних у розмірі 162 690 грн  відмовлено.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що розписка ОСОБА_3 від 29 жовтня 2007 року містить умови про отримання грошових коштів у сумі 22 000 доларів, дату отримання коштів - 20 березня 2006 року, а також зобов'язання відповідача повернути позичену суму, у зв'язку з чим, суд апеляційної інстанції розцінив вказану розписку як боргову, за якою він зобов'язався повернути ОСОБА_1 22 000 доларів США витрачених на придбання квартири його матері.
У розписці від 29 жовтня 2007 року не визначено чіткий строк повернення позики, а лише зазначено, що ОСОБА_3 в найближчі 20 років не зможе віддати ОСОБА_1 її 22 000 доларів. ОСОБА_1 до пред'явлення позовної заяви до ОСОБА_3 з вимогою про повернення позики не зверталася. Отже, в даному випадку строк повернення коштів слід обчислювати протягом тридцяти днів від дня пред'явлення                     ОСОБА_1 позовної заяви, яким є 01 серпня 2016 року.
За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про дотримання позивачем строку позовної давності та наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_3 суми основного боргу. Разом з тим, виходив з відсутності підстав для  стягнення з ОСОБА_3 на користь              ОСОБА_1 трьох відсотків річних у розмірі 162 690 грн, оскільки позивач з досудовою вимогою до останнього не зверталася, а розпискою строк повернення позики не встановлено. 
У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційна скарга позивача була подана з пропуском строку на апеляційне оскарження і питання про його поновлення заявником не ставилось. Разом із тим, апеляційний суд прийняв і розглянув апеляційну скаргу з порушенням норм процесуального права. 
Висновки апеляційного суду  про укладення 20 жовтня 2007 року договору позики є неправомірним і суперечить вимогам частини першої та другої статті 638, частині першій та другій статті 540 ЦК України, оскільки вказаний договір є неукладеним, що правильно встановлено судом першої інстанції.
У касаційній скарзі відповідач посилається на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2012 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_4, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири, переведення прав та обов'язків прав покупця та визнання права власності на 89/100 частин квартири. Встановлені вказаним рішенням обставини вважає преюдиційними для вирішення даного спору.
Рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних сторонами не оскаржується, тому не переглядається колегією суддів в касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості. 
Представник позивача у відзиві на касаційну скаргу з доводами               ОСОБА_4 не погодилась та просила залишити рішення апеляційного суду без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.
Інші учасники судового процесу не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року
№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального 
кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».
Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення 
змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом установлено, що 21 березня 2006 року за договором купівлі-продажу позивач разом з ОСОБА_4 в рівних долях придбала квартири АДРЕСА_1.
За квартиру позивач передала продавцю ОСОБА_6 суму у розмірі                 277 750 грн, ОСОБА_4 сплатила 35 000 грн. 
Внесок позивача за придбання квартири склав на 22 000 доларів США більше, ніж внесок ОСОБА_4
29 жовтня 2007 року ОСОБА_3 - син ОСОБА_4 надав ОСОБА_1 розписку в якій зазначив, що 20 березня 2006 року він взяв у борг у ОСОБА_1  22 000 умовних одиниць (доларів) для придбання матері у рівних частинах із позивачем квартири АДРЕСА_2. 
Умовами даної угоди передбачалась компенсація боргу або придбання при необхідності ОСОБА_1 однокімнатної квартири. 
У розписці зазначено, що ОСОБА_3 не матиме можливості найближчі 20 років повернути ОСОБА_1 належні їй 22 000 умовних одиниць (доларів США).
Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Розписка ОСОБА_3 від 29 жовтня 2007 року містить умови про отримання грошових коштів у сумі 22 000 доларів, дату отримання коштів - 20 березня 2006 року, а також зобов'язання відповідача повернути позичену суму.
Сплата позивачем 22 000 доларів США за купівлю квартири АДРЕСА_3, яка в подальшому була оформлена на неї та ОСОБА_4 у рівних частинах, була обумовлена попередньою домовленістю щодо купівлі вказаної квартири. Саме на виконання даної домовленості ОСОБА_3 і надав розписку від 29 жовтня 2007 року про отримання ним у борг 22 000 доларів США. Кошти були передані продавцю за всю квартиру з огляду на те, що ОСОБА_3 взяв на себе обов'язок погасити борг.
У процесі розгляду справи ОСОБА_3 не визнавав розписки, при цьому відмовився надавати у добровільному порядку зразки почерку та підпису для проведення судово-почеркознавчої експертизи, як в суді першої, так і апеляційної інстанції, із клопотанням про призначення судово-почеркознавчої експертизи не звертався, у зв'язку із чим, на підставі положень статті 146 ЦПК України 2004 року, апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновком суду першої інстанції про визнання факту написання спірної розписки ОСОБА_3
Повно встановивши фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відніс розписку ОСОБА_3 до категорії боргової, за якою останній зобов'язався повернути ОСОБА_1 22 000 доларів США за придбання квартири його матері.
Заперечення відповідачів, в тому числі доводи касаційної скарги               ОСОБА_4 зводяться до посилань на те, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2012 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволені позову про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири, переведення на неї прав та обов'язків покупця на 89/100 частин квартири і визнання за нею права власності на цю частку і цим рішенням не встановлено, що квартира придбана за позичені кошти.
Вирішуючи даний спір, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що обставини, встановлені цим рішенням, не є преюдиційними при розгляді даної справи, оскільки предмет спору був інший, і рішенням суду не встановлювалось джерело коштів, витрачених на придбання квартири. В даному випадку на вирішенні спору є борг за розпискою ОСОБА_3
Апеляційний суд, з урахуванням положень статті 533 ЦК України дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 22 00 доларів США, що станом на 12 квітня 2017 року за курсом Національного банку України становить еквівалент 591 663,27 грн. При цьому, правильно виходив з того, що позивач не пропустила строк позовної давності, оскільки розписка ОСОБА_3 не містить строку повернення позики, а тому строк виконання зобов'язання слід обчислювати з часу звернення ОСОБА_1 до суду з позовної заявою про стягнення боргу за договором позики.
Отже, висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, встановленим відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються із нормами матеріального права, які судом застосовані правильно.
Доводи, викладені у касаційній скарзі, висновків апеляційного суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим та апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи наведене, колегія суддів на підставі статті 410 ЦПК України залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін. 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                     В. С. Висоцька
 
Судді                                                                                                      С. Ю. Мартєв 
                                        
                                                                                                                 В.В. Пророк                                                                
 
                                                                                                                І. М. Фаловська
 
                                                                                                          С. П. Штелик