П О С Т А Н О В А 

Іменем України
        
29 травня 2018 року
 
м. Київ
 
Справа № 800/550/17 (П/9901/248/18)
Провадження № 11-254заі18
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
 
головуючого судді Князєва В. С.,
 
судді-доповідача  Саприкіної І. В.,
 
суддів: Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
 
за участю:
 
секретаря судового засідання – Гімарі Н. В.,
 
представника відповідача Верховної Ради України — Осядлої М. В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (головуючий-суддя Пасічник С. С., судді: Васильєва І. А., Ханова Р. Ф., Хохуляк В. В., Юрченко В. П.) від 14 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
 
УСТАНОВИЛА:
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України з позовом до Верховної Ради України (далі — ВРУ), у якому просив:
— визнати протиправною бездіяльність ВРУ, яка полягає у нездійсненні контролю за виконанням п. 4 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 24 червня 2004 року № 1865-IV (далі – Закон № 1865-IV), в якому виписані вимоги до Кабінету Міністрів України (далі — КМУ), а саме: протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим Законом подати на розгляд ВРУ пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом; привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити перегляд і скасування міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів, що суперечать цьому Закону;
— зобов`язати ВРУ здійснити належний контроль за виконанням п. 4 Прикінцевих положень Закону № 1865-IV, в якому виписані вимоги до КМУ;
— зобов`язати ВРУ відшкодувати ОСОБА_1 майнову шкоду в сумі 
1 261 870,50 грн та моральну шкоду — 100 000 грн. 
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі – Закон № 2147-VIII), яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі – КАС України) викладено в новій редакції. 
На підставі підп. 5 п. 1 розд. VII «Перехідні положення» КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII) позовні заяви та апеляційні скарги на судові рішення в адміністративних справах, які подані до Вищого адміністративного суду України як суду першої або апеляційної інстанції та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
Ураховуючи наведене вище, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 було передано до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду ухвалою від 15 січня 2018 року відкрив провадження у цій справі та призначив її до розгляду в судовому засіданні на 14 лютого 2018 року в порядку спрощеного позовного провадження.
Рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14 лютого 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням з підстави порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду як судом першої інстанції не було досліджено всі докази та неповно встановлено обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
За правовою позицією Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеною у спірному рішенні, ані нормами Конституції України, ані положеннями Регламенту Верховної Ради України, затвердженого Законом України від 10 лютого 2010 року № 1861-VI (далі – Регламент) не передбачено можливості впливу законодавчого органу влади, тобто ВРУ, на КМУ, як органу виконавчої влади, щодо прийняття ним того чи іншого нормативного акту, як і не передбачено повноважень ВРУ здійснювати контроль за виконанням Урядом приписів щодо приведення нормативних актів у відповідність положенням закону.
 
ВРУ у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що ВРУ здійснює парламентський контроль виключно в межах повноважень та у спосіб, який встановлений Конституцією та Регламентом. Крім того, ВРУ не наділена повноваженнями, які б зобов’язували міністерства та інші центральні органи виконавчої влади переглядати та скасовувати їх нормативно-правові акти.
Дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду встановила таке.
Наказом заступника Міністра оборони України - Командувача Військово-Повітряних Сил України від 11 травня 1999 року № 064пм старшого прапорщика ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас з правом носіння військової форми одягу на підставі підп. "в" п. 46 (за станом здоров`я) Тимчасового положення про проходження військової служби прапорщиками і мічманами, затвердженого Указом Президента України від 13 травня 1993 року № 174/93.
Починаючи з 23 березня 1999 року, ОСОБА_1 та члени його сім`ї перебувають на квартирному обліку у Чернігівському гарнізоні та Чернігівському обласному військовому комісаріаті, а з 25 вересня 2000 року — у списках осіб, які мають право на позачергове отримання жилих приміщень. Номер у загальній черзі гарнізону — 32; номер у гарнізонному списку на позачергове отримання житла — 1.
24 червня 2004 року ВРУ прийняла Закон № 1865-IV, яким ст. 12 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» викладено в новій редакції, а також в п. 2 Прикінцевих положень зазначено, що військовослужбовці, що перебували на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, до набрання чинності цим Законом забезпечуються жилими приміщеннями для постійного проживання відповідно до раніше встановленого законодавством порядку.
Пунктом 4 Прикінцевих положень Закону № 1865-IV КМУ зобов`язано протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим Законом подати на розгляд ВРУ пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом; привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити перегляд і скасування міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів, що суперечать цьому Закону.
Оскільки КМУ вказані вимоги Закону № 1865-IV не виконав, ОСОБА_1 звернувся до Голови ВРУ зі скаргою від 05 квітня 2017 року щодо вжиття належних заходів з організації парламентського контролю.
Розглянувши звернення ОСОБА_1 , Комітет ВРУ з питань національної безпеки і оборони листом від 09 червня 2017 року № 04-24/16-493 скерував це звернення до КМУ, який, в свою чергу, передав його до Департаменту інформаційно-організаційної роботи та контролю Міністерства оборони України (далі — Департамент).
Листом від 22 червня 2017 року № 303/4/1332 Департамент повідомив позивача про результати опрацювання його звернення та зазначив, що в зв`язку зі змінами в законодавстві ОСОБА_1 , як і інші військовослужбовці, які були зараховані на військовий облік у Збройних Силах України та забезпечені житлом за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України до 01 січня 2005 року, з цієї дати вважається таким, що втратив право на повторне забезпечення житлом за рахунок Міноборони або виплату компенсації в повному розмірі (за умови, якщо раніше отримана ним житлова площа не буде здана до відповідного Квартирно-експлуатаційного відділу (частини) під час отримання іншого житла, яке відповідатиме теперішньому складу сім`ї, що стоїть на обліку, й, при цьому, без врахування вислуги років).
Не погоджуючись з наданою йому відповіддю та вважаючи, що в зв`язку з нездійсненням ВРУ контролю за виконанням Урядом вимог Закону № 1865-IV, позивача та його родину не забезпечено житловим приміщенням або відповідною грошовою компенсацією, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та надані на противагу їм аргументи ВРУ, перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
 
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі — Конвенція) установлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».
 
Відповідно до ст. 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент – ВРУ.
 
До повноважень ВРУ належить здійснення парламентського контролю, який включає: (…) контроль за діяльністю КМУ (п. 13 ч. 1  ст. 85 Основного Закону).
 
У висновку Конституційного Суду України у справі за зверненням ВРУ про надання висновку щодо відповідності проекту Закону України «Про внесення змін до Конституції України (ст. 84, 85, 89, 92, 93, 94, 106, 147, 150, 151 та п. 6 розд. XV Конституції України)» вимогам ст. 157 і 158 Конституції України (справа про внесення змін до ст. 84, 85 та інших Конституції України) від 14 березня 2001 року № 1-в/2001 визначено, що здійснення парламентського контролю — це право ВРУ, яке реалізується нею безпосередньо чи опосередковано — через визначені Конституцією України державні органи.
 
Порядок розгляду ВРУ питань, пов`язаних з парламентським контролем за діяльністю КМУ, закріплений у главі 38 розд. VI Регламенту, якою встановлено виключні обставини здійснення парламентського контролю, а саме: розгляд питання про схвалення Програми діяльності КМУ (ст. 227 ); розгляд ВРУ звітів і доповідей КМУ (ст. 228); організація проведення “години запитань до Уряду” (ст. 229); проведення “години запитань до Уряду” (ст. 230).
 
Отже, ВРУ здійснює парламентський контроль виключно в межах повноважень та у спосіб, встановлений Конституцією та Регламентом.
 
Обґрунтовуючи свою позицію, ОСОБА_1 зазначає, що саме з вини ВРУ, яка полягає у нездійсненні контролю за виконанням п. 4 Прикінцевих положень Закону № 1865-IV, в нормативно-правових актах КМУ, зокрема в постанові від 03 червня 2006 року № 1081 «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями», не було прописано норму права, зазначену п. 2 Прикінцевих положень Закону № 1865-IV.
 
Велика Палата Верховного Суду вважає таку позицію скаржника помилковою з огляду на таке.
 
Відповідно до ст. 6 Основного Закону державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.
 
Конституційний Суд України у Рішенні від 24 червня 1999 року у справі № 6-рп/99 зазначив, що метою функціонального поділу державної влади на законодавчу, виконавчу та судову (ст. 6 Конституції України) є розмежування повноважень між різними органами державної влади та недопущення привласнення повноти державної влади однією з гілок влади.
 
Водночас, саме за КМУ у відносинах з міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади нормативно закріплено повноваження скасування їх актів повністю чи в окремій частині (ч. 6 ст. 21 Закону України від 27 лютого 2014 року № 794-VII «Про Кабінет Міністрів України»).
 
Таким чином, Велика Палата Верховного Суду погоджується з твердженням суду першої інстанції, що нормами чинного законодавства України не передбачено впливу ВРУ як законодавчого органу влади на КМУ як виконавчий орган влади щодо прийняття, перегляду чи скасування ним того чи іншого нормативного акта. Крім того, ані Конституцією України, ані Регламентом не передбачено повноважень ВРУ здійснювати контроль за виконанням Урядом приписів щодо приведення нормативних актів у відповідність до положень закону.
 
Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування йому матеріальної та моральної шкоди, Велика Палата Верховного Суду також погоджується з висновками Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про відмову у їх задоволенні, оскільки такі вимоги у розумінні положення п. 23 ч. 1 ст. 4 КАС Україних є похідними, а тому відмова в задоволенні основного позову надає правові підстави для відмови у задоволенні похідних вимог.
 
З огляду на зазначене вище, Велика Палата Верховного Суду не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, правові висновки Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду скаржником не спростовані.
 
Ураховуючи викладене та керуючись ст. 242, 266, 315, 316, 322 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
 
ПОСТАНОВИЛА :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14 лютого 2018 року – залишити без задоволення.
 
Рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14 лютого 2018 року — залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя:                                                                                 В.С. Князєв
Суддя-доповідач:                                                                                    І.В. Саприкіна
Судді:                                               
С. В. Бакуліна                                                        Н. П. Лященко
В. В. Британчук                                                     О.Б. Прокопенко
Д. А. Гудима                                                         Л.І. Рогач
О. С. Золотніков                                                   О. М. Ситнік
О. Р. Кібенко                                                         В.Ю. Уркевич
Л. М. Лобойко                                                       О.Г. Яновська
Повний текст постанови складений 08 червня 2018 року.