ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 червня 2018 року
м. Київ
справа № 509/5200/14-ц
провадження № 61-1181св18
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Стрільчука В. А.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, Овідіопольський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, 
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Одеської області від 8 листопада 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Короткова В. Д., Гончаренко В. М., Таварткіладзе О. М.,  
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області (далі - Овідіопольський районний відділ державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області) про зняття арешту з майна і скасування заборони на його відчуження.
В обґрунтування позову зазначив, що 19 лютого 2009 року за договорами дарування отримав у власність від ОСОБА_6земельну ділянку площею 0,122 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 і розташований на ділянці житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, незавершений будівництвом, зі ступенем готовності 4%. 14 червня 2013 року державний виконавець Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області в ході примусового виконання судового рішення про стягнення з попереднього власника земельної ділянки - ОСОБА_6 - неустойки за несвоєчасну сплату аліментів, виніс постанову про накладення арешту і оголошення заборони на відчуження вказаної земельної ділянки. Відповідний запис про обтяження внесено до Єдиного реєстру заборон на відчуження нерухомого майна. 
Позивач зазначає, що на момент прийняття державним виконавцем постанови власником земельної ділянки був він, а не боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_6, тому підстав для її арешту не було. Вважає, що дана постанова порушує його права як власника на вільне володіння, користування і розпорядження своїм майном, тому підлягає скасуванню як незаконна, а земельна ділянка площею 0,122 га по АДРЕСА_1 підлягає звільненню з-під арешту з одночасним скасуванням запису про обтяження, внесеного до Єдиного реєстру заборон на відчуження нерухомого майна. 
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено. 
Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції виходив з того, що право власності на земельну ділянку набувається з моменту державної реєстрації, тому позивач, який не здійснив державну реєстрацію свого права на момент розгляду справи, не може вважатися власником земельної ділянки і прийнятою постановою про арешт цього майна його законні права і інтереси не порушено. 
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 8 листопада 2016 року рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 липня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. 
Скасовано арешт та заборону на відчуження, накладені постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Мочернюка Д. С. від 14 червня 2013 року на земельну ділянку площею 0,122 га, кадастровий номер НОМЕР_1, із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1.  
Виключено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 1401218 від 21 червня 2013 року про арешт цієї земельної ділянки, а з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна - запис № 3464218 від 18 жовтня 2013 року про заборону відчуження вказаної земельної ділянки площею 0,122 га, кадастровий номер НОМЕР_1, із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1.  
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено; вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про часткове задоволення позову, апеляційний суд зазначав, що позивач є власником земельної ділянки згідно з договором дарування земельної ділянки, а також на підставі статті 120 ЗК України як особа, до якої перейшло право власності на розташований на ділянці будинок. Так як державним виконавцем накладено арешт на майно, що належить не боржнику у виконавчому провадженні, а позивачу, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог щодо зняття арешту з майна і скасування заборони на його відчуження з одночасним виключенням відомостей про ці обтяження з відповідних державних реєстрів. 
У грудні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просила рішення апеляційного суду Одеської області від 8 листопада 2016 року скасувати і залишити в силі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 липня 2016 року.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалене з порушення норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції, на думку заявника, не звернув уваги на положення статей 125, 126 ЗК України та статей 2, 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень», якими прямо закріплено, що право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації. Позивач не зареєстрував право власності на спірну ділянку, тому не може вважатися її власником, на що обґрунтовано вказав суд першої інстанції. Дійшовши висновку про те, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки як особа, до якої перейшло право власності на розташований на ній будинок, апеляційний суд фактично визнав за позивачем право власності на землю і вийшов за межі позовних вимог. Заявник вважає, що, розглядаючи справу, апеляційний суд допустив порушення процесуального права, зокрема статей 10, 60, 212, 213, 215, 303, 308, 309 ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення справи і ухвалення незаконного рішення. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі. Зупинено виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 8 листопада 2016 року до закінчення касаційного провадження. 
У січні 2017 року позивач ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу, в яких послався на безпідставність її доводів. Зазначив, що він є власником земельної ділянки згідно з укладеним 19 лютого 2009 року договором дарування земельної ділянки. Також йому подаровано розташований на цій ділянці незавершений будівництвом житловий будинок, що свідчить про перехід до нього права власності на земельну ділянку відповідно до статті 120 ЗК України, на що обґрунтовано вказав апеляційний суд. Право попереднього власника на земельну ділянку припинилося з моменту укладення договорів дарування. Зазначив, що згідно зі статтею 132 ЗК України в редакції, яка діяла на момент укладення договорів дарування, угоди про перехід права власності на земельні ділянки вважалися укладеними з дня їх нотаріального посвідчення. Договір дарування земельної ділянки від 19 лютого 2009 року нотаріально посвідчений і зареєстрований в державному реєстрі правочинів, тому належно підтверджує його право власності на земельну ділянку. 
Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків. 
Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставинами, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з договором дарування земельної ділянки від 19 лютого 2009 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,122 га, кадастровий номер № НОМЕР_1, із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану по АДРЕСА_1. 
Відповідно до договору дарування від 19 лютого 2009 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_4 незавершений будівництвом житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами зі ступенем готовності 4%, розташований по АДРЕСА_1, який складається в цілому з житлового будинку (незавершеного будівництвом зі ступенем готовності 4%), розташованого на земельній ділянці площею 1 220 кв.м. 
12 листопада 2009 року ОСОБА_4 зареєстрував в Овідіопольському районному бюро технічної інвентаризації право власності на незавершений будівництвом житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами зі ступенем готовності 4%, розташований по АДРЕСА_1. 
Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції від 14 червня 2013 року Мочернюка Д. С., прийнятою у виконавчому провадженні № 38021501 з виконання рішення Овідіопольського районного суду від 22 квітня 2013 року про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 неустойки за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 23 878,95 грн, накладено арешт та оголошено заборону на відчуження спірної земельної ділянки. Накладаючи арешт на дане майно, виконавець виходив з того, що воно належить боржнику ОСОБА_6.
Згідно з частиною першою статті 120 ЗК України в редакції Кодексу на час укладення договорів дарування, до особи, яка придбала житловий  будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. 
Законом закріплено принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власникові, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.
При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України необхідно виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.
Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.
Відповідний правовий висновок щодо застосування норм права висловлено Верховним Судом України у постановах № 6-253цс16 від 13 квітня 2016 року, № 2225цс16 від 12 жовтня 2016 року та № 6-841цс16 від 15 травня 2017 року.
Встановивши, що ОСОБА_4 набув права власності на вказаний незавершений будівництвом житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами зі ступенем готовності 4%, апеляційний суд дійшов правильного висновку про одночасний перехід до позивача права власності на земельну ділянку, на якій будинок розміщений.
Згідно з частиною першою статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року в редакції Закону на час пред'явлення позову, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. 
Суд апеляційної інстанції, встановивши факт набуття ОСОБА_4 права власності на спірну земельну ділянку за укладеним договором дарування від 19 лютого 2009 року, правильно вважав, що постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Мочернюка Д. С. від 14 червня 2013 року накладено арешт на майно позивача, а не боржника у виконавчому провадженні № 38021501 - ОСОБА_6, та обґрунтовано задовольнив вимоги позову про зняття арешту з цього майна і скасування заборони на його відчуження.
Згідно зі статтями 316, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За змістом статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обтяження нерухомого майна полягає у встановленій законом забороні розпоряджатися та/або користуватися цим майном, яка виникає на підстав актів уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або на підставі договору.
Оскільки відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» оголошення заборони на відчуження та арешт нерухомого майна підлягають державній реєстрації і такі обтяження обмежують можливість вільно здійснювати право власності, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про виключення записів щодо арешту і заборони на відчуження спірної ділянки з Державного реєстру речових прав на нерухомого майна і Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого.
Суд касаційної інстанції відхиляє посилання заявника на неправильне застосування апеляційний судом матеріального права щодо встановлення моменту виникнення у ОСОБА_4 права власності на спірну земельну ділянку як такі, що є наслідком помилкового тлумачення заявником правових норм. 
Статтями 131, 132 ЗК України у редакції Кодексу на час укладення договорів дарування встановлювалося, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. Угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. Угоди про перехід права власності на земельні ділянки вважаються укладеними з дня їх нотаріального посвідчення. 
Стаття 120 ЗК України у редакції Кодексу на час укладення договорів дарування передбачала правило одночасного переходу до особи, яка придбала житловий будинок, права власності на земельну ділянку, на якій він розміщений. 
Статтею 722 ЦК України закріплено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. 
Згідно з пунктом 7 договору дарування земельної ділянки від 19 лютого 2009 року, право власності на земельну ділянку виникає у обдарованого з моменту прийняття дарунку. На підтвердження цього факту дарувальник передав обдарованому у присутності нотаріуса всю технічну документацію на земельну ділянку. 
Пунктами 2, 7 договору дарування від 19 лютого 2009 року встановлювалося, що право власності на дарунок - житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами незавершений будівництвом зі ступенем готовності 4%, який належить дарувальнику на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, кадастровий номер №  НОМЕР_1, дозволу на будівництво № 113 від 11 березня 1991 року, виданого Овідіопольською міською радою народних депутатів Одеської області будівельного паспорту, довідки Комунального підприємства «Овідіопольське районне бюро технічної інвентаризації» №  1 від 12 січня 2009 року, виникає у обдарованого з моменту його прийняття. Прийняття обдарованим від дарувальника технічної документації і примірника цього договору після його підписання і нотаріального посвідчення свідчать про те, що передача речі відбулася. 
Відчуження земельної ділянки за рішенням власника є підставою припинення права власності на земельну ділянку (пункт «в» частини першої статті 140 ЗК України у редакції Кодексу на час укладення договорів дарування).
Системний аналіз положень статей 120, 131, 132, 130 ЗК України, статті 722 ЦК України і положень укладених між ОСОБА_4 і ОСОБА_6 договорів дарування дають підстави для висновку про те, що право власності на подаровані об'єкти нерухомого майна перейшло до обдарованого в момент прийняття дарунку, під яким розумілася передача технічної документації, що відбулася в момент підписання і нотаріального посвідчення договорів. Після укладення договорів дарування право власності у ОСОБА_6 на подароване майно, зокрема земельну ділянку площею 0,122 га кадастровий номер №  НОМЕР_1, припинилося.
Статтями 120, 131, 132 ЗК України у редакції Кодексу на час виникнення спірних правовідносин врегульовано питання переходу до особи прав на земельну ділянку в зв'язку з її набуттям чи набуттям розташованого на ній нерухомого майна на підставі укладеної цивільно-правової угоди.
Порівняльно-правовий аналіз норм земельного права дає підстави вважати, що законодавець розмежовує поняття надання та переходу земельної ділянки в користування або у власність. 
Під наданням земельної ділянки в користування або у власність розуміється  прийняття органом відповідного рішення про надання землі у власність або в користування і подальше оформлення документа, який згідно зі статтею 126 ЗК  України посвідчує право на землю. 
Переходом земельної ділянки у власність є виникнення права на земельну ділянку, яка раніше надавалася і на яку є правовстановлюючі документи, визначені статтею 126 ЗК України, на підставі цивільно-правової угоди.
Апеляційний суд правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права та обґрунтовано вважав, що з 19 лютого 2009 року право власності на земельну ділянку ОСОБА_6, який є боржником у виконавчому провадженні № 38021501, припинилося в зв'язку з переходом до позивача ОСОБА_4 на підставі укладеної між ними цивільно-правової угоди. 
Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. (стаття 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Оскільки договір дарування земельної ділянки від 19 лютого 2009 року укладено в письмовій формі, посвідчено нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Мазаратій А. В. і зареєстровано в реєстрі за номером 141, цей договір разом з державним актом на право власності на відчужену земельну ділянку є належними правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на земельну ділянку. 
За таких обставин доводи заявника про те, що ОСОБА_4 не є власником земельної ділянки в зв'язку з непроведенням державної реєстрації, відхиляються касаційним судом як безпідставні. 
Помилковим є твердження заявника, що суд апеляційної інстанції при застосуванні до спірних правовідносин статті 120 ЗК України фактично вийшов за межі позовних вимог і визнав за позивачем право власності.
Стаття 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року в редакції Закону на час пред'явлення позову передбачала, що з вимогами про зняття арешту з майна може звернутися особа, якій належить це майно. 
Перевірка правових підстав належності позивачеві арештованого майна є обов'язковою для застосування до спірних правовідносин положень цієї статті, тому з'ясування апеляційним судом підстав переходу до ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку не може вважатися виходом за межі позовних вимог. 
Безпідставними є посилання заявника на допущення апеляційним судом порушень статей 10, 60, 212, 213, 215, 303, 308, 309 ЦПК України в редакції Кодексу на час розгляду справи, так як ОСОБА_5 не наведено конкретних посилань, в чому ці порушення полягають, а касаційним судом таких порушень цивільного процесуального законодавства, що впливають на законність судового рішення, чи є підставою для обов'язкового його скасування, не встановлено.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що апеляційний суд,  встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання.
Оскільки касаційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду без змін, касаційний суд відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України поновлює виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 8 листопада 2016 року.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Рішення апеляційного суду Одеської області від 8 листопада 2016 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 8 листопада 2016 року.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | С. О. Карпенко   В. О. Кузнєцов   В. А. Стрільчук