ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2018 року 
м. Київ
Справа №  918/519/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Ткаченко Н.Г. - головуючого, Білоуса В.В., Жукова С.В.,

розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Сарненської міської ради Рівненської області
на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 18.12.2017 
у справі № 918/519/17
за позовом Сарненської міської ради Рівненської області 
до Підприємства об'єднання громадян(релігійної організації, профспілки)"Святобор Л"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Управління Західного офісу Держаудитслужби в Рівненській області
про зобов'язання відшкодувати матеріальну шкоду,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року Сарненська міська рада Рівненської області звернулась до Господарського суду Рівненської області з позовом до Підприємства об'єднання громадян (релігійної організації, профспілки) "Святобор Л" (за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Управління Західного офісу Держаудитслужби в Рівненській області) про зобов'язання відшкодувати матеріальну шкоду у розмірі 710 506, 39 грн.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 25.09.2017 (суддя Войтюк В.Р.) позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача 710 506, 39 грн. збитків.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 18.12.2017 (колегія суддів у складі: Василишин А.Р. - головуючий, Розізнана І.В., Грязнов В.В.) рішення місцевого господарського суду скасовано та прийнято нове, яким у задоволені позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду, позивач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі.

В обґрунтування своїх вимог заявник касаційної скарги посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову. Так скаржник зазначає, що апеляційним господарським судом не враховано факту визнання позовних вимог відповідачем під час провадження в суді першої інстанції. Крім цього, відповідачем при укладенні договорів підряду не було надано позивачу інформацію про наявну у нього пільгу з оподаткування, у зв'язку з чим завдано останньому шкоду через включення до суми виконаних робіт 20% ПДВ у розмірі 710 506, 39 грн., підтвердженої при проведенні третьою особою позапланової виїзної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності позивача та зустрічної звірки у відповідача.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.03.2018 відкрито провадження за касаційною скаргою, призначено її до розгляду в письмовому провадженні без повідомлення учасників справи та надано строк на подання відзивів на касаційну скаргу до 20.04.2018.

До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не надходило відзивів на касаційну скаргу у встановлений в ухвалі від 26.03.2018 строк.

Заслухавши доповідь головуючого судді Ткаченко Н.Г., переглянувши в касаційному порядку оскаржувану постанову апеляційного, а також рішення місцевого господарських судів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, між позивачем та відповідачем укладено ряд договорів, предметом яких є виконання робіт з реконструкції та будівництва на об'єктах позивача.
Відповідачем були належним чином виконані взяті на себе зобов'язання щодо виконання робіт за вищевказаними договорами, про що також свідчить відсутність зі сторони позивача претензій та повідомлень про порушення відповідачем їх умов. Виконані роботи були повністю оплачені позивачем. 
Разом з тим, актом ревізії від 06.06.2017 № 13-17-19-06/20, складеним Управлінням Західного офісу Держаудитслужби в Рівненській області, встановлено, що відповідач при складанні та узгодженні договірних цін на виконання будівельно-монтажних робіт для позивача на стадії укладання, виконання договорів завищив їх вартість на суму витрат (ПДВ 20%), які фактично у   період з 01.01.2015 по 31.03.2017 відповідачем не здійснювались (не нараховувалися та не сплачувалися), що призвело до завищення вартості виконаних будівельно-монтажних робіт у актах приймання виконаних будівельних робіт за формою КБ-2в до вищевказаних договорів та довідках про вартість виконаних будівельних робіт та витрати (форми КБ-3), на загальну суму 710 506, 39 грн.
З метою документального та фактичного підтвердження виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, для з'ясування їх реальності та повноти відображення в обліку позивача   проведено зустрічну звірку у відповідача, в ході якої представлені розпорядження Рівненської ОДА від 17.03.2015 № 112 та від 30.03.2016 № 160, згідно з якими відповідачу надано дозвіл на право користування пільгами з оподаткування.
Управлінням Західного офісу Держаудитслужби в Рівненській області Сарненській міській раді пред'явлено вимогу усунути виявлені порушення законодавства у строк до 31.07.2017.
В свою чергу, 23.06.2017 та 07.07.2017 відповідачу направлено листи з вимогою усунути виявлені Управлінням Західного офісу Держаудитслужби в Рівненській області порушення, а саме: відшкодувати Сарненській міській раді матеріальну шкоду (збитки) на загальну суму 710 506, 39 грн.
Вказані листи відповідач отримав 26.06.2017 та 10.07.2017 відповідно, проте залишив їх без відповіді та задоволення, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд виходив з того, що при виконанні будівельно монтажних робіт відповідач у їх вартість включав витрати ПДВ, які фактично не ніс, що призвело до завищення вартості робіт на загальну суму 710 5016, 39 грн, і, як наслідок, завдало позивачу збитків на вказану суму. Крім цього, в ході розгляду справи відповідач визнав позов.
Скасовуючи рішення місцевого господарського суду та постановляючи нове - про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що в даній   справі підлягають встановленню обставини наявності чи відсутності підстав для   стягнення (відшкодування) збитків у сфері господарювання, а питання щодо законності включення чи не включення ПДВ до ціни укладених між сторонами договорів,   виконання відповідачем вказівок третьої особи щодо усунення чи не усунення визначених (як порушень) включень ПДВ до ціни з несплатою даних сум в подальшому до Держбюджету, питання законності акта ревізії третьої особи можуть вирішуватися у відповідних адміністративних спорах. Так суд апеляційної інстанції зазначив, що в поданій позовній заяві вказується лише про сплату позивачем за договірними відносинами з відповідачем сум ПДВ,   проте, по суті, позивачем не доведено   належними і допустимими доказами реальності понесення ним внаслідок цього збитків у сфері господарювання. Позивачем не доведено, що купівля послуг та товарів при зазначенні в ній ПДВ реально завищило ціну таких товарів та послуг та не доведено, що при такому не включенні він реально міг отримати   дані роботи та товари за меншою сумою (не доведено,   наприклад, що різниця на ринку товарів та послуг у відповідний період на відповідні послуги та товари була пропорційна включеній ціні ПДВ, тощо). При цьому   доводи позивача по суті спрямовані на зміну ціни в договорах після їх виконання сторонами, що згідно з імперативними вимогами ч. 3 ст. 632 ЦК України є неприпустимим. В свою чергу виявлені контролюючим органом у акті перевірки порушення не мають відношення до укладених між сторонами договорів підряду, не впливають на їх умови і не можуть їх змінювати. Поряд з тим визначені третьою особою у акті та позивачем у позовній заяві доводи щодо можливого порушення податкового законодавства   апріорі не є   доказами порушення господарського зобов'язання або установлених вимог щодо   здійснення господарської діяльності в господарських відносинах.
Колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, з огляду на таке.
В силу ст. 1 ГПК України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з даним позовом) звернення до господарського суду зазначених в цій статті юридичних осіб і громадян здійснюється за захистом їх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів відповідно до наведених ними предмету та підстав поданого позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

В свою чергу предмет позову кореспондується зі способами захисту права, які визначені, зокрема, у ст. 16 ЦК України.

Так ч. 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до них належить, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. При цьому вибір способу захисту є прерогативою саме позивача, і суд повинен розглянути спір саме відповідно до обраного ним способу захисту.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що в даному випадку, з урахуванням предмету і підстав позову, доказуванню підлягає не питання щодо законності включення чи не включення ПДВ до ціни договорів, не виконання відповідачем вказівок третьої особи щодо усунення чи не усунення визначених (як порушень) включень ПДВ до ціни з несплатою даних сум в подальшому до Держбюджету, не питання законності акта ревізії, а саме обставини наявності підстав для стягнення (відшкодування) збитків у сфері господарювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення виключає відповідальність боржника у вигляді відшкодування збитків.

При цьому, враховуючи положення ст. 33 ГПК України (в редакції, чинній під час розгляду справи в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції, за винятком останнього судового засідання), якими передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, встановлену ст. 614 ЦК України презумпцію вини заподіювача шкоди, положення ч. 2 ст. 623 ЦК України, за якими розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання доказується кредитором, позивач повинен довести наявність протиправної поведінки, збитків та причинного зв'язку між протиправною поведінкою і збитками, а відповідач - відсутність своєї вини у заподіянні збитків.

Частиною 2 ст. 224 ГК України закріплено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Положеннями ч. 1 ст. 225 ГК України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.
Разом з тим судом апеляційної інстанції встановлено, що в позовній заяві не конкретизовано,   який саме збиток нанесено позивачу в розумінні даної статті. При цьому в позовній   заяві вказується лише про сплату позивачем за договірними відносинами з відповідачем сум ПДВ,   проте, по суті, позивачем не доведено   належними та допустимими доказами реальності понесення ним внаслідок цього збитків у сфері господарювання. Так позивачем не доведено, що ця купівля послуг та товарів при зазначенні в ній ПДВ реально завищило ціну таких товарів та послуг та не довів, що при такому не включенні він реально міг отримати   дані роботи та товари за меншою сумою (не доведено,   наприклад, що різниця на ринку товарів та послуг у відповідний період на відповідні послуги та товари була пропорційна включеній ціні ПДВ, тощо).
Крім цього, п. 3 ст. 3, ст. 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
За   положеннями ч. 1 та 2 ст. 837, ч. 1 ст.   843,   ч. 1 ст. 844, ч. 2 ст. 845 ЦК України: за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу; договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові; у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення; ціна у договорі підряду може бути визначена у кошторисі; якщо робота виконується відповідно до кошторису, складеного підрядником, кошторис набирає чинності та стає частиною договору підряду з моменту підтвердження його замовником; якщо фактичні витрати підрядника виявилися меншими від тих, які передбачалися при визначенні ціни (кошторису), підрядник має право на оплату роботи за ціною, встановленою договором підряду, якщо замовник не доведе, що отримане підрядником заощадження зумовило погіршення якості роботи.
За змістом ст. 875 ЦК України за договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.
Статтею 877 ЦК України визначено, що підрядник зобов'язаний здійснювати будівництво та пов'язані з ним будівельні роботи відповідно до проектної документації, що визначає обсяг і зміст робіт та інші вимоги, які ставляться до робіт та до кошторису, що визначає ціну робіт.
Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами.
Положеннями ст. 632 ЦК України передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що умови, викладені в договорах, були визначені та погоджені сторонами. Вказані договори містять умови про предмет, ціну та строк їх дії (умови, що є обов'язковими відповідно до ст. 180 ГК України), та інші умови, жодна з яких не суперечить чинному законодавству.
При цьому,   як зазначалося вище,   сторони не заперечують, що зобов'язання за договорами виконані відповідно до умов укладених між ними договорів, у зв'язку з чим факт виконання договорів,   прийняття даних робіт та товару та їх повна оплата свідчать про відсутність порушення господарського зобов'язання.
Крім цього апеляційним судом не встановлено, а позивачем не доведено існування розбіжностей між вартістю будівельних робіт, зазначених у договорах, з вартістю виконаних робіт в сторону їх збільшення (виконання на більшу суму,   ніж визначено в договорі), яка зазначена в актах приймання виконаних будівельних робіт, а їх вартість, яка відображена в цих актах, не виходить за межі договірних цін, локальних кошторисів, підсумкових відомостей ресурсів, довідок про вартість виконаних будівельних робіт/та витрат. 
Судом апеляційної інстанції також враховано, що укладені між сторонами договори в частині визначення договірної ціни не визнано недійсними повністю або частково з підстав її завищення, в зв'язку з чим, в силу вимог ст. 204 ЦК України презюмується правомірність цих договорів в цілому, в тому числі і в частині такої істотної умови як ціна договору.
Враховуючи викладене та беручи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів погоджується з висновком апеляційного господарського суду, що позивачем не доведено підстав для застосування до відповідача такої міри відповідальності як відшкодування шкоди (збитків), а доводи позивача щодо можливого порушення податкового законодавства не є   доказами порушення господарського зобов'язання або встановлених вимог щодо   здійснення господарської діяльності в господарських відносинах.
Що ж до доводів скаржника про те, що судом апеляційної інстанції не враховано факту визнання позовних вимог відповідачем під час провадження в суді першої інстанції, колегія суддів зазначає, що дійсно положення ч. 5 ст. 78 ГПК України (в редакції, чинній на момент подання відповідної заяви представником відповідача) передбачали, що у разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб. Разом з тим суд, який вирішує спір, не зв'язаний заявою відповідача про визнання позову, і на підставі ч. 6 ст. 22 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) у разі, якщо відповідні дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, спір підлягає вирішенню по суті згідно з вимогами чинного законодавства. При цьому, як зазначено судом апеляційної інстанції, розгляд справи розпочинався і проводився (окрім останнього судового засідання від 18.12.2017) за нормами ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017), з огляду на положення ч. 2 ст. 101 якого   апеляційний господарський суд   не зв'язаний   доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. Зазначені положення передбачені також                  ч. 4 ст. 269 ГПК України (в редакції, чинній після 15.12.2017), відповідно до якої суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Враховуючи викладене та встановлене судом апеляційної неправильне застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, колегія суддів касаційної інстанції не вбачає порушення апеляційним господарським судом норм процесуального права у вигляді не врахування факту визнання позовних вимог відповідачем під час провадження в суді першої інстанції.

Посилання скаржника на те, що відповідачем при укладенні договорів підряду не було надано позивачу інформацію про наявну у нього пільгу з оподаткування, у зв'язку з чим завдано останньому шкоду через включення до суми виконаних робіт 20% ПДВ, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки питання щодо законності включення чи не включення ПДВ до ціни договорів, укладених між сторонами, можуть вирішуватись у відповідних адміністративних спорах. При цьому, як встановлено судом апеляційної інстанції, відповідачем подано до адміністративного суду позовну заяву про   визнання акта ревізії, на підставі якого позивач обґрунтовував даний позов, недійсним.

Інші доводи скаржника висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

При цьому колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.

Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов'язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду. 

І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що пункт 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов'язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.

Враховуючи викладене та встановлені судами обох інстанцій обставини справи, а також приймаючи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції, відповідно до яких суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, колегія суддів погоджується з висновками апеляційного господарського суду про відмову у задоволенні позову, у зв'язку з чим касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова Рівненського апеляційного господарського суду від 18.12.2017 - без змін.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржуване судове рішення, судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на заявника касаційної скарги.

Керуючись ст.ст. 240, 300, 301, 304, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Сарненської міської ради Рівненської області залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 18.12.2017 у справі № 918/519/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  суддя                                                                                        Ткаченко Н.Г.   

Судді:                                                                                                                  Білоус В.В.

                                                                                                                            Жуков С.В.