ПОСТАНОВА
Іменем України

16 липня 2018 року 
Київ
справа №814/1351/17
адміністративне провадження №К/9901/29724/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Шарапи В.М., 
суддів Бевзенка В.М., Данилевич Н.А., 
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду у складі судді Лісовської Н.В. від           13 липня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: Зуєвої Л.Є. (головуючий), суддів: Шевчук О.А., Федусика А.Г. від 4 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про визнання протиправним дій та зобов'язання вчинити певні дії, 
УСТАНОВИВ:
У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправним нарахування та виплату суддівської винагороди із застосуванням розміру посадового окладу 16000 грн. та стягнути з відповідача недоплачену суддівську винагороду за червень 2017 р. у розмірі 18400 грн.
На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що в зазначений період відповідач виплачував суддівську винагороду з обрахунку посадового окладу в 16000 гривень, хоча Законом України від 21 грудня 2016 року №1801-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2017 рік» (далі - Закон №1801-VІІІ) передбачений розмір мінімальної заробітної плати 3200 гривень, а тому вважає, що порушено його право на передбачений Законом України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» розмір суддівської винагороди.
          Миколаївський окружний адміністративний суд постановою від 13 липня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 4 жовтня            2017 року, у задоволенні позову відмовив.
При цьому суди виходили із того, що Законом № 1801-VІІІ видатки на оплату суддів, що не пройшли кваліфікаційне оцінювання, виходячи з посадового окладу 32000 грн, не передбачені, відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати суддівської винагороди позивачу поза межами видатків державного бюджету на його оплату праці. 
Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_2 звернувся з касаційною скаргою, у якій просить скасувати зазначені судові рішення та прийняти нове, яким задовольнити позов. На обґрунтування вимог посилається на те, що Законом України від 6 грудня 2016 року № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон         № 1774-VІІІ) не внесено змін до Закону № 1402-VIII чи до Закону № 2453-VI у частині регулювання розміру суддівської винагороди суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, а тому зважаючи на приписи частини першої статті 135 Закону від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VII) відсутні законодавчі підстави враховувати пункт 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VІІІ при нарахуванні суддівської винагороди, у зв'язку з цим, просить рішення судів першої та апеляційної інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов .          
Судами попередніх інстанцій встановлено, що Указом Президента України від 23 травня    2013 року № 302/2013 "Про призначення суддів" ОСОБА_2 призначено суддею Свердловського міського суду Луганської області.
Указом Президента України від 14 лютого 2015 року № 81/2015 "Про переведення суддів" ОСОБА_2 переведено на посаду судді Ленінського районного суду м. Миколаєва.
У червні 2017 року ОСОБА_2 отримав суддівську винагороду, обраховану виходячи з розміру посадового окладу в 16000 грн., де за основу розрахунку взята мінімальна заробітна плата 1600 грн.
Позивач кваліфікаційне оцінювання не проходив.
          Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.
Стаття 130 Конституції України гарантує, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Відповідно до частини першої статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з пунктом 1 частини третьої цієї статті Закону №1402-VIII, базовий розмір посадового окладу для судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
При цьому, пунктом 23 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим  Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.
За змістом статті 83 Закону №1402-VIII кваліфікаційне оцінювання проводиться Вищою кваліфікаційною комісією суддів України з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); професійна етика; доброчесність. Кваліфікаційне оцінювання за критерієм професійної компетентності проводиться з урахуванням принципів інстанційності та спеціалізації. Підставами для призначення кваліфікаційного оцінювання є: заява судді (кандидата на посаду судді) про проведення кваліфікаційного оцінювання, у тому числі для участі у конкурсі; рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про призначення кваліфікаційного оцінювання судді у випадках, визначених законом.
Пунктом 23 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII встановлено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень  Закону №2453-VI.
Зокрема, частиною третьою статті 133 Закону №2453-VI визначено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
Отже, у порядку встановленому  Конституцією України, Законом №1402-VIII  визначено розмір посадового окладу для суддів місцевих судів, який до проходження суддею кваліфікаційного оцінювання складає 10 мінімальних заробітних плат.
Відповідно до  статті 3 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці»  (далі - Закон №108/95-ВР) мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах.
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 40 Бюджетного кодексу України законом про Державний бюджет України визначається розмір мінімальної заробітної плати на відповідний бюджетний період.
Статтею 8 Закону №1801-VIII  установлено в 2017 році мінімальну заробітну плату в місячному розмірі з 1 січня - 3200 гривень.
Разом з тим, частиною першою  статті 8 Закону №108/95-ВР  передбачено, що держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників.
1 січня 2017 року набрав чинності  Закон №1774-VIII.
Пунктом 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.
Таким чином, у межах здійснення державного регулювання оплати праці, передбаченого  статтею 8 Закону №108/95-ВР, державою прийнято  Закон №1774-VIIІ, яким встановлено особливі умови визначення посадових окладів працівників, а саме, шляхом застосування в якості розрахункової величини мінімальної заробітної плати на рівні 1600 гривень, а не 3200 гривень.
Норми даного  Закону, незважаючи на те, що вони впливають на числове вираження розміру суддівської винагороди, безпосередньо не стосуються її визначення, адже ними врегульовано виключно порядок застосування мінімальної заробітної плати.
Так,  Законом №1774-VIIІ  не вносились зміни до Закону №2453-VI і розмір суддівської винагороди залишився на рівні 10 мінімальних заробітних плат. Водночас,  Законом №1774-VIII  було лише змінено підходи до визначення розміру мінімальної заробітної плати, зокрема, шляхом запровадження нової методології визначення мінімальної заробітної плати, як нижньої межі оплати праці, що гарантується державою.    
За змістом  статті 8 Закону України від 25 грудня 2015 року №928-VIII «Про Державний бюджет України на 2016 рік», установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату в місячному розмірі: з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня -  1450 гривень, з 1 грудня - 1600 гривень.
З урахуванням норм  статті 133 Закону №2453-VI, розмір суддівської винагороди, починаючи з 1 січня 2017 року, порівнюючи з його розміром, що діяв протягом 2016 року, не змінився.
Тому, є безпідставними посилання скаржника на звуження обсягу та змісту його прав внаслідок прийняття Закону №1774-VIII.
За таких обставин і правового регулювання суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.
Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що постанова Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 липня 2017 року та ухвала Одеського апеляційного адміністративного суду від 4 жовтня 2017 року ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Усі доводи та їх обґрунтування викладені у касаційній скарзі не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, тому підстави для скасування ухваленого судового рішення та задоволення касаційної скарги відсутні.
Згідно з частиною першою статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України
ПОСТАНОВИВ:
          Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 липня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 4 жовтня 2017 року у справі                        № 814/1351/17 залишити без змін.
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.М. Шарапа
В.М. Бевзенко 
Н.А. Данилевич,
Судді Верховного Суду