Постанова 
Іменем України 
 
31 травня  2018 року
м. Київ
 
справа № 159/4543/15-к
 
провадження № 51-3841км18
 
Верховний Суд  колегією суддів Другої судової палати  Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря 
судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю:
прокурора                 ОСОБА_5 ,
виправданого          ОСОБА_6 ,
захисника                 ОСОБА_7 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 06 грудня 2016 року щодо ОСОБА_6 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42013020110000065, за обвинуваченням
 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ковеля Волинської області, проживаючого за адресою:  АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України.
 
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Турійського районного суду Волинської області від 19 липня 2016 року   ОСОБА_6 визнано невинуватими та виправдано у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочинів, передбачених ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України.
 
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 06 грудня 2016 року вказаний вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишено без змін.
 
Органами досудового розслідування ОСОБА_6 , який обіймав посаду головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Ковельського міськрайонного управління юстиції Волинської області (далі - ВДВС Ковельського МРУЮ), був службовою особою, наділеною організаційно-розпорядчими функціями, обвинувачувався у вчиненні злочинів за таких обставин.
03 та 11 серпня 2011 року ОСОБА_6 згідно з своїми посадовими обов`язками та на підставі заяв представників стягувачів виніс постанови про відкриття виконавчих проваджень: № 27972932 щодо виконання наказу господарського суду Волинської області від 18 липня 2011 року (№ 01/5004/222/11-1) про стягнення з Колективного підприємства «Ковельбуд» (далі - КП «Ковельбуд») на користь Управління житлового будівництва Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» (далі - УЖБ ДСФУ) 85338 грн; та № 28129672 щодо виконання виконавчого листа Волинського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2011 року (№ 2а-3317/10/1370) про стягнення з КП «Ковельбуд» на користь Управління Пенсійного фонду України в м. Ковелі та Ковельському районі Волинської області (далі - УПФУ) 43249,29 грн, які 22 серпня 2011 року були об`єднанні в одне провадження за № 28906058.
ОСОБА_6 був обізнаний з вимогами, передбаченими частинами 1, 2 ст. 11, частинами 1, 4, 5 ст. 52, ч. 4 ст. 54, ч. 7 ст. 57, ст. 65, ч. 1, п.1 ч. 2 ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження», які регламентували порядок його дій у провадженні за № 28906058, проте порушив ці вимоги через несумлінне ставлення до своїх службових обов`язків.
Так, 15 серпня 2011 року ОСОБА_6 з участю представника боржника директора КП «Ковельбуд» ОСОБА_8 , суб`єкта, оціночної діяльності - суб`єкта господарювання у виконавчому провадженні з примусового виконання ОСОБА_9 провів опис майна боржника: екскаватора марки «ЕО-2621» (на базі трактора ІОМЗ-б КЛ), 1987 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , заводський номер НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 ; бульдозера марки «ДЗ-110», 1989 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_4 , заводський номер НОМЕР_5 , номер двигуна НОМЕР_6 ; стрілкового самохідного повноповоротного крану марки «КС-43 61 А» на пневмоколісному ходу, 1983 року випуску, заводський номер НОМЕР_7 , що перебували у технічно справному стані; трансформаторів ТМ-100/10-68 № 44557, ТУ 16-672-089-85 № 1175789, що знаходилися у несправному стані, та наклав на них арешт. 
Не зважаючи на наявність із 15 серпня 2011 року відомостей про рахунки боржника КП «Ковельбуд» у банківських установах, ОСОБА_6 не звернув стягнення на кошти боржника, а продовжив процедуру звернення стягнення на майно.
16 серпня 2011 року ОСОБА_6 виніс постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності для участі у виконавчому провадженні та оцінки арештованого майна та цього ж дня повідомив представника боржника - директора КП «Ковельбуд» ОСОБА_8 про вартість описаного й арештованого рухомого майна, а 01 листопада 2011року у зв`язку з тим, що аукціон не відбувся, провів уцінку зазначеного майна, яке було передане ПП «НИВА В. Ш.» на реалізацію відповідно до договору № 0311160 від 11 жовтня 2011року, і лише 18 листопада 2011року виніс постанову про арешт коштів боржника КП «Ковельбуд» на рахунках банківських установ, про які йому було відомо ще 15 серпня 2011 року.
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_6 своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них 21листопада 2011року уцінене вищевказане рухоме майно боржника, що перебувало у технічно справному стані та використовувалося останнім у господарській діяльності, було реалізовано на аукціоні, чим заподіяно КП «Ковельбуд» істотної шкоди на загальну суму 205418 грн 36 коп. у зв`язку з незаконною реалізацією майна та позбавлено можливості здійснювати основний вид господарської діяльності - будівельні роботи, отримувати прибуток.
ОСОБА_6 в порушення вимог посадової інструкції, частин 1, 2 ст. 11, частин 3, 4 ст. 54, ч. 7 ст. 57, ст. 58, ч. 3 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», пунктів 4.2.5, 4.2.6, 4.2.8 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року, неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, у виконавчому провадженні № 38154609 не вжив передбачених заходів примусового виконання рішень, що спричинило тяжкі наслідки.
Так, за заявою ОСОБА_10 від 24 травня 2013 року ОСОБА_6 виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 38154609 на підставі виконавчого листа Ковельського міськрайонного суду Волинської області, виданого 23 травня 2013 року у справі № 0306/5205/2012, про стягнення з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_10 боргу в сумі 251784 грн.
Вказане виконавче провадження постановою від 26 червня 2013 року приєднано до зведеного виконавчого провадження № 43151619 про стягнення коштів із боржника ОСОБА_11 , у складі якого перебували провадження про стягнення з останнього коштів на користь УПФУв розмірі 14102 грн 74 коп., держави - 2517 грн 84 коп., ПАТ КБ «ПриватБанк» - 10723 грн 23 коп., ВАТ КБ «Надра» - 280312 грн 91 коп.
Того ж дня належні боржнику транспортні засоби оголошено в розшук і 14 листопада 2013 року у м. Красноперекопськ Автономної Республіки Крим затримано автомобіль марки «DAIMLER BENZ 1843 LS», 1998 року випуску, номерний знак НОМЕР_8 , та причеп марки «SOMMER SG100», 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_9 , які як відомо було ОСОБА_6 на підставі договору застави від 15 березня 2007 року перебували у заставі ТзОВ КБ «Західінкомбанк» (далі - Заставодержатель).
19 листопада 2013 року ОСОБА_6 , достовірно знаючи, що Заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, звернувся до останнього із запитом про надання інформації щодо розміру заборгованості ОСОБА_11 , не роз`яснивши, при цьому, відповідно до своїх службових обов`язків Заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту з заставленого майна, чим позбавив банківську установу можливості взяти участь у вирішенні питання подальшої участі транспортних засобів у межах виконавчого провадження № 38154609, що знаходиться у складі зведеного виконавчого провадження № 43151619.
19 листопада 2013 року ОСОБА_6 виніс постанову про доручення відділу ДВС Красноперекопського міськрайонного управління юстиції Автономної Республіки Крим провести виконавчі дії щодо затриманих транспортних засобів боржника ОСОБА_11 , а саме: опис автомобіля і причепа та передачу їх на відповідальне зберігання ОСОБА_12 , не визначивши у постанові порядок здійснення подальших дій зберігача з арештованим майном.
У подальшому відповідно до акта опису й арешту майна від 21 листопада 2013 року затримані транспортні засоби були передані на відповідальне зберігання ОСОБА_12 , без вручення копії акту боржнику ОСОБА_11 , а також без визначення ОСОБА_12 дати прибуття до ВДВС Ковельського МРУЮ після передачі останньому затриманих транспортних засобів, у зв`язку з чим у період часу з 21листопада 2013 року по 12січня 2015 року був позбавлений можливості провести їхнє вилучення й оцінку та забезпечити проведення подальшої реалізації, не повідомивши про необхідність проведення вказаних дій зберігача ОСОБА_12 .
Після отримання ОСОБА_12 арештованих транспортних засобів на відповідальне зберігання ОСОБА_6 не звертався до зберігача з метою їх вилучення, оцінки та подальшої реалізації, жодних заходів для встановлення місця знаходження транспортних засобів у вказаний період часу не вживав, хоча мав реальну можливість оцінити їх і у разі встановлення перевищення вартості предмета застави розміру заборгованості боржника перед Заставодержателем звернути стягнення на заставлене майно боржника для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями.
Після виявлення боржником ОСОБА_11 належних йому автомобіля і причепа в с. Мельниця Ковельського району та повідомлення про це ОСОБА_6 , останній унаслідок неналежного виконання службових обов`язків через несумлінне ставлення до них лише 12 січня 2015 року склав акт опису й арешту майна, яким вказані вище транспортні засоби, що знаходилися біля подвір`я ОСОБА_12 у зазначеному вище населеному пункті, без документів на транспортні засоби, ключів замка запалювання, тобто технічної можливості забезпечення зберігання транспортних засобів, без винесення постанови передав на відповідальне зберігання боржнику ОСОБА_11 . 
ОСОБА_6 через несумлінне ставлення до своїх службових обов`язків не взяв до уваги той факт, що на прохання боржника ОСОБА_11 транспортні засоби вже передавалися на зберігання ОСОБА_12 , після чого зникли більше як на рік часу.
У ніч з 12 на 13 січня 2015 року в с. Мельниця Ковельського району невстановлена досудовим розслідуванням особа незаконно заволоділа вказаними транспортними засобами.
Такі дії ОСОБА_6 заподіяли охоронюваним законом правам та інтересам ПАТ КБ «Західінкомбанк» та стягувачів у виконавчих провадженнях, у яких боржником є                     ОСОБА_11 , тяжкої шкоди на загальну суму 228520 грн, унеможливили проведення реалізації арештованого майна для виконання договору застави від 15 березня 2007 року і вимог, встановленими судовими рішеннями, призвели до підриву авторитету та престижу органів державної влади в особі Державної виконавчої служби.
ОСОБА_6 , будучи службовою особою, умисно не виконав вирок Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 19 січня 2012 року у кримінальній справі № 40-079-10 у частині звернення до Виконання накладеного арешту на майно ОСОБА_13 для забезпечення цивільного позову ОСОБА_14 про відшкодування майнової шкоди в розмірі 104666,38 грн, моральної шкоди - 12000 грн і ОСОБА_15 про відшкодування моральної шкоди - 5000 грн.
25 квітня 2013 року головний державний виконавець ОСОБА_6 на підставі заяв ОСОБА_15 і ОСОБА_14 від 22 квітня 2013 року, виконавчих листів у справі № 1/0301/143/11, виданих 15 квітня 2013 року, виніс постанови про відкриття виконавчих проваджень: № 37792212 про стягнення з ОСОБА_13 на користь ОСОБА_14 104666,38 грн майнової шкоди і 12000 грн моральної шкоди; № 37791406 про звернення накладеного арешту на майно ОСОБА_13 у забезпечення цивільного позову ОСОБА_14 на відшкодування майнової шкоди в розмірі 104666,38 грн, моральної шкоди - 12000 грн, а також на відшкодування ОСОБА_15 5000 грн моральної шкоди; № 37792248 про стягнення з ОСОБА_13 на користь ОСОБА_15 5000 грн моральної шкоди; № 37792174 про звернення накладеного арешту на майно ОСОБА_13 у забезпечення цивільного позову ОСОБА_14 на відшкодування майнової шкоди в розмірі 104666,38 грн, моральної шкоди - 12000 грн, а також на відшкодування ОСОБА_15 5000 грн моральної шкоди.
Вказані виконавчі провадження 06 травня 2013 року приєднані до зведеного виконавчого провадження № 24026830 про стягнення коштів з ОСОБА_13 
ОСОБА_6 , будучи обізнаним про те, що під час досудового слідства у відповідній кримінальній справі у 2011році арештовано два деревообробні агрегати у с. Осьмиговичі Турійського району та речі і предмети побуту за місцем проживання ОСОБА_13 у АДРЕСА_2 , умисно в період часу з 05 травня 2013 року по 22 грудня 2014 року не проводив жодних виконавчих дій, чим умисно не виконав вирок Володимир-Волинського суду Волинської області від 19 січня 2012 року у справі № 40-079-10 в частині звернення накладеного арешту на майно ОСОБА_13 для забезпечення цивільного позову ОСОБА_14 про відшкодування майнової шкоди в розмірі 104666,38 грн, моральної шкоди — 12000 грн, та ОСОБА_15 про відшкодування моральної шкоди - 5000 грн.
 
Виправдовуючи ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України місцевий суд прийшов до таких висновків.
За епізодом службової недбалості при здійсненні виконавчого провадження, де боржником було КП «Ковельбуд» суд встановив, що ОСОБА_6 неналежно виконував службові обов`язки і недотримався вимог щодо своєчасного і в повному обсязі вчинення виконавчих дій здійснення заходів для виконання рішення у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і Законом України «Про виконавче провадження», що полягало в неналежній перевірці наявності коштів на рахунку боржника і не накладенні арешту на ці кошти, а здійснення арешту рухомого майна КП «Ковельбуд», яке було накладено за ініціативою директора даного підприємства та з його письмової згоди. Разом з тим суд встановив відсутність причинного зв`язку між діями обвинуваченого ОСОБА_6 , які полягали у накладенні арешту на майно КП «Ковельбуд» і заподіянням даному підприємству шкоди (тяжких наслідків, які, як вказувала сторона обвинувачення, полягали у незаконній реалізації рухомого майна, загальною вартістю 205418,36 грн та у позбавленні потерпілого можливості здійснювати основний вид господарської діяльності - будівельні роботи, та отримання прибутку). При цьому суд вказав на те, що КП «Ковельбуд» було достовірно відомо про вартість арештованого майна, але дане підприємство у встановленому законом порядку оцінку майна не оскаржувало та не заперечувало проти передачі майна на продаж. Відповідно до чинного законодавства державний виконавець не має повноважень та службових обов`язків щодо здійснення реалізації арештованого майна, а таку реалізацію майна здійснювала спеціалізована організація ПП «Нива В. Ш.» на підставі укладеного з відділом ВДВС Ковельського МРУЮ договору, шляхом реалізації майна на конкурсній основі. Одночасно КП «Ковельбуд», знаючи про реалізацію майна тривалий час не оспорювали її законності. Окрім того, суд констатував, що будівельні роботи не є основним видом господарської діяльності КП «Ковельбуд», як це зазначено в обвинувальному акті. 
Виправдовуючи по другому епізоду, суд вказав, що ПАТ «Західінкомбанк» не був стягувачем узведеному виконавчому провадженні про стягнення коштів з боржника ОСОБА_11 , яке перебувало у    ОСОБА_6 . При цьому ОСОБА_6   звернувся до заставодержателя із вказаним листом в якому просив надати інформацію про розмір заборгованості ОСОБА_11 , одночасно не роз`яснюючи заставодержателю його право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленного майна, оскільки не було звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями. При цьому суд констатував, що обов`язку державного виконавця проводити у такому випадку оцінку заставного манна, на невиконання якого посилалася сторона обвинувачення, в Законі України «Про виконавче провадження» не передбачено.
Також судом було встановлено, що з відповіді ПАТ «Західінкомбанк» вбачається, що заборгованість ОСОБА_11 станом на 01 грудня 2013 року становила 118575,63 доларів США (вартість предмету застави (автомобіля та причепа) згідно з умовами пунктів 2.3.1, 2.3.2 договору застави – 300300 грн, що виключало можливість застосування положень частини 3 статті 54 Закону України «Про виконавче провадження», а тому твердження прокурора про те, що ОСОБА_6 мав реальну можливість провести оцінку заставленого майна, а також  встановити, чи вона перевищує розмір заборгованості і звернути на це майно стягнення не ґрунтуються на вимогах Закону і суперечать встановленим обставинам справи. Доводи обвинувачення про те, що не зазначення державним виконавцем ОСОБА_6 у винесеній 19 листопада 2013 року постанові порядку подальших дій зберігача ОСОБА_12 з описаним та арештованим майном є безпідставними, оскільки обов`язку визначення подальших дій зберігача у постанові про доручення провести виконавчі дії у правовій нормі, невиконання якої ставиться у вину обвинуваченому, не передбачено. Одночасно констатовано, що акт опису та арешту транспортних засобів складався не ОСОБА_6 , а на ОСОБА_12 не покладалося обов`язку доставити автомобіль у м. Ковель, та не було встановлено жодних обмежень щодо користування заставленим майном.
Обґрунтовуючи в обвинувальному акті та в ході судового розгляду кримінального провадження завдану потерпілому ПАТ «Західінкомбанк» та іншим стягувачам у виконавчих провадженнях, де боржником є ОСОБА_11 , шкоду сторона обвинувачення вказувала, що порушення обвинуваченим вимог нормативно-правових актів через несумлінне ставлення до своїх службових обов`язків завдало тяжких наслідків на суму 228520 грн, які полягали в унеможливленні проведення реалізації арештованого майна для виконання умов договору застави від 15 березня 2007 року і судових рішень, а також призвело до підриву авторитету та престижу органів державної влади в особі Державної виконавчої служби України.
Проте безпосередньо шкода  могла би бути завдана лише власнику транспортних засобів – ОСОБА_11 , оскільки він міг розраховувати на погашення боргів за рахунок майна.
Виконання зобов`язань, що виникають з договору застави для його сторін регламентується цивільними правовідносинами заставодавця з заставодержателем.
Обов`язок по збереженню арештованого майна покладається не на державного виконавця, а на зберігача, який попереджається про кримінальну та іншу відповідальність, встановлену законодавством, за його розтрату, відчуження, приховування,підміну, пошкодження, знищення або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт.
Підрив авторитету та престижу органів державної влади в особі Державної виконавчої служби України не може вважатися тяжкими наслідками.
Виправдовуючи ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України, 
суд вказав, що обвинувачення за цим епізодом не можна визнати чітким, оскільки в ньому не зазначено жодної конкретної дії, яку обвинувачений був зобов`язаний та мав би вчинити з метою виконання вироку суду. Системний аналіз показань потерпілого, свідків та письмових доказів в цій частині обвинувачення дає підстави для висновку, що мало місце неналежне виконання обвинуваченим службових обов`язків, що                   ОСОБА_6 в судовому засіданні не заперечувалося. Однак стороною обвинувачення ні в обвинувальному акті, ні в ході судового розгляду не обґрунтовано та не надано жодних належних, допустимих доказів на підтвердження наявності в обвинуваченого ОСОБА_6 умислу, мотиву та мети невиконання вироку суду.
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі прокурор зазначає вимогу про скасування ухвали суду апеляційної інстанції і призначення нового розгляду в цьому суді. На обґрунтування своїх вимог стверджує, що суд апеляційної інстанції, постановивши ухвалу, яка не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, не надав відповіді на всі доводи апеляційної скарги  сторони обвинувачення, не перевірив і не спростував твердження про те, що винуватість ОСОБА_6 в учиненні злочинів, в яких він обвинувачувався, підтверджується наданими доказами, які досліджені неповно та з порушенням вимог кримінального процесуального законодавства. Додатково звертає увагу на порушення апеляційним судом принципу змагальності сторін у зв`язку з відмовою в дослідженні доказів та  відповідно недотримання порядку безпосередності дослідження доказів через посилання в оскаржуваному судовому рішенні на докази, які судом не досліджувалися. Вказує на те, що суд апеляційної інстанції не мотивував з яких підстав не враховуються показання  потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_8 , свідків                    ОСОБА_16 , ОСОБА_13 . Стверджує про формальність розгляду провадження судом апеляційної інстанції. Наголошує на тому, що, залишивши без зміни вирок Турійського районного суду Волинської області від 19 липня 2016 року про виправдання                    ОСОБА_6 , апеляційний суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, не застосувавши закон, який підлягав застосуванню, зокрема, положення ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України.
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
На касаційну скаргу прокурора подано заперечення захисником ОСОБА_7 , який наполягав на законності та обґрунтованості судових рішень щодо ОСОБА_6 .
 
Прокурор ОСОБА_5 висловив думку про необхідність задоволення касаційної скарги. 
 
Виправданий ОСОБА_17 та захисник ОСОБА_7 заперечували проти задоволення касаційної скарги прокурора, стверджуючи про відсутність в діях ОСОБА_6 складів злочинів, передбачених ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України.
 
Мотиви Суду
 
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, виправданого та захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку. 
 
Згідно з частинами 1, 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.
 
Статтею 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. 
 
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
Одночасно ст. 419 КПК України містить вимоги до ухвали апеляційного суду, в якій має бути зазначено: імена учасників судового провадження, короткий зміст вимог апеляційної скарги і судового рішення суду першої інстанції, узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу і узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження, встановлені судом першої інстанції обставини, встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. 
 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, не погоджуючись із ухваленим вироком місцевого суду щодо  ОСОБА_6 , прокурор і представник  потерпілої особи ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.
 
При цьому прокурор та представник потерпілої особи в апеляційних скаргах, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, надавали свою детальну оцінку доказам, наявним у матеріалах провадження, та стверджували про незаконність виправдання ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України,  висуваючи вимогу про скасування вироку Турійського районного суду Волинської області від 19 липня 2016 року і ухвалення нового обвинувального вироку щодо ОСОБА_6 .
За цими апеляційними скаргами було відкрито провадження, їх копії були розіслані учасникам судового розгляду, а в подальшому після закінчення підготовки розгляду провадження справа щодо ОСОБА_6 була призначена до розгляду.
 
До початку апеляційного розгляду прокурором подано доповнення до апеляційної скарги, які містили в собі додаткові доводи незаконності вироку щодо ОСОБА_6 та зміни вимог прокурора, які не погіршували становище ОСОБА_6 .
Проте, ці доповнення учасникам судового розгляду не вручались і час на ознайомлення з ними додатково не надавався.
 
При цьому, розглядаючи апеляційні скарги та залишаючи їх без задоволення, апеляційний суд  усупереч вимогам статей 370, 419 КПК України з посиланням на докази належним чином не зазначив мотивовані підстави, з яких апеляційні скарги визнано необґрунтованими.
 
Також суд апеляційної інстанції, порушуючи право сторони обвинувачення на змагальність сторін, безпідставно відмовив прокурору у дослідженні доказів, що були досліджені судом першої інстанції не повністю та з порушеннями, у тому числі допиті свідків.
 
Окрім того, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки належно не проаналізовано докази, якими сторона обвинувачення обґрунтовувала доведеність винуватості ОСОБА_6 в умисному невиконанні вироку Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 19 січня 2012 року у кримінальній справі № 40-079-10 у частині звернення до Виконання накладеного арешту на майно ОСОБА_13 для забезпечення цивільного позову ОСОБА_14 про відшкодування майнової шкоди в розмірі 104666,38 грн, моральної шкоди - 12000 грн і ОСОБА_15 про відшкодування моральної шкоди - 5000 грн. Одночасно апеляційний суд не мотивовано погодився з висновками суду першої інстанції про те, що докази, якими сторона обвинувачення обґрунтовувала доведеність винуватості ОСОБА_6  не доводять вину ОСОБА_6 у вчиненні  злочину, передбаченого ч. 2 ст. 382  КК України. 
Як правильно вказує прокурор в касаційній скарзі за цим епізодом апеляційний суд, окрім іншого, не надав належної оцінки показанням свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , потерпілих   ОСОБА_15 і ОСОБА_14 . 
 
При новому апеляційному розгляді суду належить перевірити доводи апеляційних скарг, дати їм та висновкам суду першої інстанції належну оцінку, а також з урахуванням усіх обставин постановити законне й обґрунтоване рішення, виклавши його у процесуальному документі згідно з вимогами закону. 
 
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК України , п. 15 «Перехідні положення» КПК України  (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), Суд
 
у х в а л и в:
 
касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанції, задовольнити частково. 
Ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 06 грудня 2016 року щодо  ОСОБА_6  скасувати та призначити новий розгляд провадження в суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

ОСОБА_1                               ОСОБА_2                          ОСОБА_3