Постанова 
Іменем України
 
06 червня 2018 року
м. Київ
 
справа № 754/10521/16-ц
 
провадження № 61-30407св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П., Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
представник позивача - ОСОБА_5,
відповідач - ОСОБА_6,
представники відповідача: ОСОБА_7, ОСОБА_8,
третя особа - служба у справах дітей Дарницької районної державної адміністрації у м. Києві,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 червня 2017 року у складі судді Панченко О. М. та рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Українець Л. Д., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_6, третя особа - служба у справах дітей Дарницької районної державної адміністрації у м. Києві, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дітей.
 
Позовна заява мотивована тим, що з січня 2012 року по серпень 2015 року вона перебувала у шлюбних відносинах з ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син - ОСОБА_10 та ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_11. У зв'язку із сімейними негараздами, які спричиняв відповідач, з 10 серпня 2015 року вона разом із дітьми проживають окремо від відповідача. Таке проживання було вимушеним для її власної безпеки та безпеки неповнолітніх дітей. Вона не одноразово зверталася із заявами до Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у
 м. Києві про шахрайські дії з боку ОСОБА_6 по відношенню до неї та її дітей. Відповідач без попередження з'являється за місцем їхнього проживання, вчиняє сварки, погрожує їй та її батькам. Все це відбувається у присутності дітей та негативно впливає на їх психічний стан, призводить до нервових розладів, надмірних хвилювань. ОСОБА_6 позбавив її та дітей даху над головою та засобів пересування. Крім того, як під час спільного проживання так і після того, як вони перестали проживати однією сім'єю, утриманням та вихованням дітей займалася лише вона. ОСОБА_6 за час спільного проживання не працював, жодних коштів для забезпечення нормального життя дітей не надавав та не надає. Таким чином, відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей.
 
З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 просила суд: позбавити ОСОБА_6 батьківських прав відносно неповнолітніх дітей ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_10, 
ІНФОРМАЦІЯ_2; стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітніх синів: ОСОБА_10, 
ІНФОРМАЦІЯ_2, в твердій грошовій сумі у розмірі 
5 000,00 грн щомісячно, починаючи з дня пред'явлення даної заяви і до досягнення повноліття, та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі у розмірі 5 000,00 грн щомісячно, починаючи з дня пред'явлення даної заяви і до досягнення повноліття; стягнути з 
ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 кошти, витрачені на правову допомогу у розмірі 22 000,00 грн та вирішити питання про розподіл судових витрат.
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) до досягнення дітьми повноліття, але не менше ніж 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22 серпня 2016 року.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості вказаних вимог. 
Разом з тим, задовольняючи вимоги щодо стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач є працездатною людиною і як батько зобов'язаний матеріально утримувати своїх дітей, забезпечити їх мінімально необхідними благами, які потрібні для їх життя та виховання й спроможній сплачувати аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
 
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 червня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) до досягнення дітьми повноліття, але не менше ніж 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22 серпня 2016 року, та в частині розподілу судового збору скасовано та у цій частині ухвалено нове рішення.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 аліменти на сина ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі у розмірі 2 500,00 грн щомісячно, починаючи з 22 серпня 2016 року і до досягнення сином повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 аліменти на сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, у твердій грошовій сумі у розмірі 2 500,00 грн щомісячно, починаючи з 22 серпня 2016 року і до досягнення сином повноліття.
Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, щосудами попередніх інстанцій при розгляді справи не надано належної оцінки усім доказам наявним у матеріалах справи та неправильно встановлено фактичні обставини справи.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
29 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Судами встановлено, що ОСОБА_4 перебувала з ОСОБА_6 у фактичних шлюбних відносинах до 10 серпня 2015 року.
ОСОБА_4 та ОСОБА_6 є батьками ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1.
 
Частиною першою статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
 
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
 
Звертаючись до суду із позовом в частині позбавлення батьківських прав 
ОСОБА_4 посилалась на те, що у зв'язку із сімейними негараздами, які спричиняв відповідач, вона разом з дітьми з 10 серпня 2015 року проживають окремо з ОСОБА_6 Таке проживання було вимушеним за для її власної безпеки та безпеки неповнолітніх дітей. Вона неодноразово зверталася з заявами до Оболонського Управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві про шахрайські дії з боку ОСОБА_6 по відношенню до неї та її дітей. Відповідач без попередження з'являвся за місцем їхнього проживання, вчиняв сварки, погрожував їх та її батькам. Все це відбувалось у присутності їхніх дітей та негативно впливає на їх психічний стан, призводить до нервових розладів, надмірних хвилювань. ОСОБА_6 позбавив її та дітей даху над головою та засобів пересування. Під час спільного проживання та після того, як вони перестали проживати однією сім'єю, утриманням та вихованням дітей займалася лише вона. Таким чином, відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дітей та є підставою для позбавлення ОСОБА_6 батьківських прав щодо дітей ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1.
 
Судами установлено, що 18 жовтня 2016 року Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, надала висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_6 батьківських прав відносно малолітніх дітей ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1.
 
Згідно з висновком інспектора Дарницького Управління поліції Головного управління національної поліції у м. Києві про результати розгляду звернення ОСОБА_6 від 23 березня 2016 року під час проведення перевірки встановлено, що на протязі тривалого часу ОСОБА_6 колишня дружина ОСОБА_4 перешкоджає в спілкуванні з малолітніми дітьми та відмовляється повідомляти їх місце знаходження. Під час проведення додаткової перевірки встановлено, що під час бесіди з ОСОБА_4 остання повідомила, що на ґрунті неприязних відносин взагалі не хоче спілкуватися з ОСОБА_6 та в зв'язку з цим перешкоджає бачитись з дітьми.
 
Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
 
Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:
1)                 не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;
2)                 ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини;
3)                 жорстоко поводяться з дитиною;
4)                 є хронічними алкоголіками або наркоманами;
5)                 вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;
6)                 засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
 
Відповідно до пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України 
від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надаються дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не створюють умов отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.
 
Частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Отже, оскільки відсутні належні та допустимі докази того, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків відносно дітей, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що сам факт проживання дітей з одним з батьків та неприязні відносини між батьками - не може бути безумовною підставою для позбавлення батьківських прав іншого з батьків та обґрунтовано відмовили в задоволенні позову в частині позбавлення ОСОБА_6 батьківських прав відносно до малолітніх дітей 
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_11, 
ІНФОРМАЦІЯ_1. 
 
Разом з тим, відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. 
 
Частиною третьою статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі.
 
Судами установлено, що ОСОБА_6 є працездатним, офіційно не працює, відомостей про наявність у відповідача на утриманні інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, дочки, сина під час розгляду справи судами попередніх інстанцій не надавав.
Під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_6 частково визнав позов в частині стягнення з нього аліментів на утримання дитини, а саме - 5 000,00 грн на обох дітей, посилаючись на те, що на даний час не має змоги надавати більше коштів.
 
Відповідно до статті 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
 
Так, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутих аліментів, суд апеляційної інстанції, встановивши, що відповідач має нерегулярний, мінливий дохід, але спроможній сплачувати аліменти на утримання дітей та з урахуванням того, що під час розгляду справи відповідач погоджувався сплачувати аліменти у розмірі 5 000,00 грн на обох дітей, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі по 2 500 грн щомісячно на кожну дитину.
 
Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 червня 2017 року у нескасованій частині та рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 вересня 
2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                      В. М. Коротун 
В. П.Курило
М. Є.Червинська