Постанова 
Іменем України                                   
 
06 червня 2018 року
м. Київ
 
справа № 295/14271/16-ц
 
провадження № 61-17328св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - ОСОБА_2,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 17 січня 2017 року у складі судді                  Грубіяна Є. О. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області                                від 14 березня 2017 року у складі колегії суддів: Павицької Т. М., Трояновської Г. С., Миніч Т. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
Позовна заява мотивована тим, що 22 липня 1988 року Житомирським міським відділенням реєстрації актів цивільного стану (далі - РАЦС) між ними було зареєстровано шлюб. Дітей від шлюбу у них немає. Спільне життя стало нестерпним, постійні сварки, більше трьох років вони не підтримують ніяких стосунків. У даний час він проживає з іншою жінкою, тобто шлюб носить формальний характер.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд розірвати шлюб між ним та ОСОБА_2, зареєстрований 22 липня 1988 року Житомирським міським відділенням реєстрації актів цивільного стану.
 
Заочним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 17 січня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Розірвано шлюб, зареєстрований 14 січня 2009 року відділом РАЦС Житомирського міського управління юстиції, актовий запис № 32, між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що шлюб між сторонами фактично розпався та будь-які шлюбні стосунки між ними не підтримуються, спільне господарство не ведеться, тому продовження шлюбу буде суперечити інтересам позивача. Клопотання відповідача про зупинення провадження у справі є безпідставним.
 
Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 14 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено.
Заочне рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 17 січня 2017 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що до матеріалів справи про розірвання шлюбу позивач надав повторне свідоцтво про одруження сторін, яке видане відділом РАЦС Житомирського міського управління юстиції 12 серпня 2016 року, в якому зазначено, що сторони зареєстрували шлюб 14 січня 2009 року, тому помилкове зазначення у позовній заяві дати укладення шлюбу - 22 липня 1988 року, замість 14 січня 2009 року, на законність рішення суду першої інстанції не впливає.
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду та закрити провадження у справі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанції не враховано, що позивач просив розірвати шлюб між сторонами, зареєстрований 22 липня 1988 року Житомирським міським відділенням РАЦС, який вже було розірвано рішенням Богунського районного суду                     м. Житомира від 22 червня 2000 року. З вимогам про розірвання шлюбу сторін, зареєстрованого 14 січня 2009 року відділом РАЦС Житомирського міського управління юстиції, позивач не звертався, тому його було розірвано судом незаконно.
 
Відзив на касаційну скаргу позивач до суду не подав.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
  
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Судами встановлено, що 14 січня 2009 року сторони зареєстрували шлюб, про що відділом РАЦС Житомирського міського управління юстиції у книзі реєстрації актів про одруження 14 січня 2009 року зроблено запис № 32              (а. с. 5).
Відповідно до частини першої статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
У частині першій статті 55 СК України встановлено, що дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.
Положеннями частин третьої та четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно із частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Узявши до уваги доводи ОСОБА_1 про те, що спільне життя сторін стало нестерпним, вони постійно сваряться, принижують гідність один одного, не підтримують ніяких стосунків, спільне господарство не ведуть, спільних дітей не мають, він проживає з іншою жінкою, встановивши, що продовження шлюбу буде суперечити інтересам позивача суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно задовольнив позов та розірвав шлюб, укладений між сторонами.
 
Доводи касаційної скарги про те, що позивач просив розірвати шлюб між сторонами, зареєстрований 22 липня 1988 року Житомирським міським відділенням РАЦС, який вже було розірвано рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 22 червня 2000 року, тому суд повинен був закрити провадження у справі, є не обґрунтованими та не свідчать про незаконність судових рішень.
 
Суди правильно встановили, що шлюб, який був зареєстрований між сторонами 22 липня 1988 року, розірваний на підставі рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 червня 2000 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 25 липня 2000 року.
14 січня 2009 року сторони повторно зареєстрували шлюбта судами було встановлено, що позивач хотів розірвати саме цей шлюб, який і був предметом спору у даній цивільній справі.
 
Вказане заперечення відповідач висловлювала й у своїй апеляційній скарзі і суд апеляційної інстанції правильно його відхилив, вказавши, що до позовної заяви ОСОБА_1надав повторне свідоцтво про одруження сторін, яке видане відділом РАЦС Житомирського міського управління юстиції 12 серпня 2016 року, в якому зазначено, що сторони зареєстрували шлюб 14 січня 2009 року, тому помилкове зазначення у позовній заяві дати укладення шлюбу - 22 липня 1988 року, замість 14 січня 2009 року, при наданні доказів про повторний шлюб, які судом досліджувалися, на законність рішення суду першої інстанції не впливає.
 
Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Отже, вирішуючи спір, суди повно, всебічно та об'єктивно з'ясували обставини справи, дослідили усі наявні у матеріалах справи докази, встановили дійсні наміри сторін та дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, оскільки він обґрунтовано висловив таке бажання, вказавши, що продовження шлюбу з відповідачем буде суперечити його інтересам, а примушування чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Житомирського районного суду Житомирської області               від 17 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області                                від 14 березня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь 
Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
Ю. В.Черняк