ПОСТАНОВА
Іменем України

17 липня 2018 року 
Київ

справа №809/1076/14
адміністративне провадження №К/9901/12466/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Гімона М.М.,
суддів: Бучик А.Ю., Мороз Л.Л., 

розглянув у порядку письмового провадження заяву Гаражного кооперативу «Соколи» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 19 травня  2016 року у справі № 809/1076/14 (провадження № К/800/23689/15) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Х-АДВАНС" до Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, треті особи: Гаражний кооператив "Соколи", ОСОБА_1, про визнання недійсним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Х-АДВАНС" звернулось до суду із позовом до Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, треті особи: Гаражний кооператив "Соколи" (надалі - заявник, ГК «Соколи»), ОСОБА_1, в якому просило:
- визнати недійсним і скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області № 2737313 від 30 травня 2013 року щодо проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно (гараж);
- зобов'язати реєстраційну службу Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області забезпечити внесення до Державного реєстру прав на нерухоме майно відповідного запису про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно (гараж).

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, зокрема, що нерухоме майно (гараж) розташоване на земельній ділянці, що належить позивачу.
У свою чергу, державний реєстратор вчинив реєстрацію нерухомого майна за ОСОБА_1 за відсутності усіх, передбачених законодавством, документів, зокрема тих, що посвідчують право на землю та здачу об'єкту в експлуатацію.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2014 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2015 року, позов задоволено частково. Визнано недійсним та скасовано рішення № 2737313 від 30 травня 2013 року державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області про проведення державної реєстрації прав власності на нерухоме майно (гараж). В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19 травня 2016 року (провадження № К/800/23689/15) постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2015 року залишено без змін.

ГК «Соколи» подав до Верховного Суду України заяву про перегляд вищезазначеної ухвали суду касаційної інстанції на підставі пункту 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України; в редакції до 15 грудня 2017 року, що діяла на момент подання заяви) у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме - статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року. Фактично доводи заяви зводяться до тверджень про порушення правил юрисдикції, оскільки спір у даній справі не є адміністративним, а тому просить закрити провадження у справі.

Як на приклад неоднакового правозастосування заявник послався на ухвали Вищого адміністративного суду України від 22 березня 2016 року (провадження К/800/13494/15), від 29 березня 2016 року (провадження № К/800/44608/15), постанову, ухвалену колегією суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року у справі № 21-551а14, у яких суди по-іншому і, на переконання заявника, правильно застосували одні й ті самі норми права у подібних правовідносинах та зробили висновок про приватно - правовий характер подібних спорів.
У своїй заяві ГК «Соколи» просив рішення судів попередніх інстанцій скасувати, а справу направити на новий касаційний розгляд.

Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ГК «Соколи» з огляду на наступне.

Статтею 235 КАС України встановлено, що Верховний Суд України переглядає судові рішення в адміністративних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 237 КАС України заява про перегляд судових рішень в адміністративних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Отже, для встановлення факту неоднакового застосування норми права, відповідно до вищезазначеної підстави перегляду судового рішення, необхідна наявність у судових рішеннях, що надані заявником, подібності правовідносин.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб'єктного складу учасників відносин, об'єкта та предмету правового регулювання, умов застосування правових норм та однакового матеріально-правового регулювання спірних відносин. Зміст правовідносин з метою з'ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. 

Вивчивши надані ГК «Соколи» рішення суду касаційної інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що правовідносини у цих справах не є подібними.

Так, в оскаржуваному рішенні суд касаційної інстанції, оцінюючи виключно процедуру проведення державної реєстрації, прийшов до висновку, що державний реєстратор здійснив реєстрацію права власності на нерухоме майно (гараж) за відсутності наступних документів:
- документу, що посвідчує речове право на земельну ділянку;
- документу, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту;
- документу, що підтверджує присвоєння адреси об'єкту нерухомого майна.
Вищий адміністративний суд України вказав, що реєстраційні дії за відсутності вищенаведених документів свідчать про порушення вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», постанови Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно».

Доводи заявника щодо оскарження у даній справі набуття третьою особою право власності на нерухоме майно (гараж) є необґрунтованими, оскільки предметом позову в даній справі є скасування рішення суб'єкта владних повноважень, що прийнято ним як результат виконання його владних управлінських функцій. Внаслідок порушення встановленої чинним на момент виникнення спірних правовідносин процедури проведення реєстраційної дії, це рішення було скасовано.

В ухвалі Вищого адміністративного суду України від 29 березня 2016 року (провадження № К/800/44608/15), що надана для порівняння, правовідносини виникли щодо отримання свідоцтва про право власності на майновий пай, а також стосовно оформлення права власності на нерухоме майно. Отже, в даній справі наявний спір про право, оскільки оскаржується правомірність набуття особою права власності на нерухоме майно, а вимоги про скасування реєстраційних дій є похідними.

Щодо ухвали Вищого адміністративного суду України від 22 березня 2016 року (провадження К/800/13494/15), то в даній справі спору, що переданий на розгляд до адміністративного суду, передує спір про право власності на об'єкт нерухомого майна, який не вирішений. Для вирішення такого спору повинно бути прийнято остаточне судове рішення, яким буде розв'язано конкуренцію підстав виникнення права власності різних осіб на майно. При цьому вимога про реєстраційну дію також є похідною і її незаконність обґрунтована ще і наявністю заборони вчиняти дії щодо об'єкту нерухомого майна.

Окрім того, враховуючи, що підставою для подання цієї заяви про перегляд рішення суду касаційної інстанції стало неоднакове застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року в контексті розгляду справи повноважним судом, та те, що в жодному із вищенаведених рішеннях суду касаційної інстанції дана норма матеріального права застосована не була, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для надання оцінки неоднакового застосування норми матеріального права.
У свою чергу, колегія суддів вказує, що постанова Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року у справі № 21-551а14, надана заявником для порівняння, не може враховуватись як приклад неоднакового застосування вищенаведеної норми матеріального права, хоча дана норма і була судом застосована, оскільки спір в цій справі виник не щодо реєстраційних дій, а стосовно користування земельною ділянкою.

Надіслані заявником додаткові пояснення, в яких ГК «Соколи» повідомив про наявність рішення Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 809/563/15, яким скасовано правовстановлюючі документи ТОВ «Х-Адванс» на спірну земельну ділянку, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки ці обставини не є такими, що свідчать про наявність неоднакового правозастосування. 

Частиною першою статті 244 КАС України встановлено, що Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися або норма права у рішенні, про перегляд якого подана заява, застосована правильно.
Враховуючи, що обставини, зазначені заявником у заяві, не підтвердились, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви ГК «Соколи».

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній до 15 грудня 2017 року), суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви Гаражного кооперативу «Соколи» відмовити.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                            М.М. Гімон
                                                                                            А.Ю. Бучик
                                                                                                       Л.Л. Мороз