Постанова
Іменем України 
 
05 червня  2018 року
м. Київ
 
справа № 520/12469/15-ц
 
провадження № 61-273св17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н.О. (суддя-доповідач),  Журавель В. І.,      Крата В. І., 
 
учасники справи:
позивачі -  ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
відповідач - ОСОБА_8, 
третя особа - ОСОБА_9,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_8  на рішення апеляційного суду  Одеської області від 16 листопада 2017 року у складі  суддів:  Гірняк Л. А., Кононенко Н. А., Сегеди С. М.,
 
                                                     ВСТАНОВИВ :
                
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року  № 2147-VIII   «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу  України,  Кодексу  адміністративного  
судочинства  України   та   інших законодавчих актів»  касаційні скарги  (подання)   на   судові    рішення   у цивільних справах,   які    подані   і    розгляд    яких   не   закінчено   до  набрання   чинності  цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У березні 2017 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,     ОСОБА_7 звернулись  до  суду  з  позовом  до ОСОБА_8        про стягнення боргу в порядку спадкування. 
 
В обґрунтування своїх вимог позивачі зазначали, що 14 квітня        2006 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 укладений договір позики, згідно якого ОСОБА_10 позичив відповідачу 60 000 доларів США. 31 серпня 2011 року в указаний договір сторони  внесли зміни, відповідно до яких термін повернення боргу визначили 01 вересня 2012 року. 
 
Посилаючись на те, що відповідач за договором позики кошти не повернула, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 помер, а позивачі є його спадкоємцями, просили суд стягнути з ОСОБА_8 на їх користь у рівних частках кожному 60000 доларів США боргу за договором позики, що за курсом НБУ становить 1644014,70 грн та 5400 доларів США як три проценти річних за прострочення виконання зобов'язання з 01 вересня  2012 року по 31 серпня 2015 року.  
 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 квітня           2017 року  позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь кожного з позивачів у рівних частках по 360000 грн. та у рівних частках судовий збір у розмірі 3654 грн, у задоволенні  решти  позовних вимог відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв'язку з невиконанням зобов'язань за договором позики підлягає стягненню з відповідача на користь позивачів в рівних частках сума боргу  у гривнях,  що визначена у договорі позики.
 
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 листопада      2017 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 квітня           2017 року  скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_8 на користь кожного з позивачів по 397200 грн боргу за договором позики, по 142601,31 грн кожному як три проценти річних, по 1918,30  грн кожному понесених судових витрат. Стягнуто  з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 6993,60 грн понесених судових витрат на правову допомогу.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки сторонами узгоджено грошове зобов'язання у еквіваленті до іноземної валюти, стягненню з відповідача на користь позивачів в рівних частках підлягає сума боргу в гривнях за офіційним  курсом Національного банку України. встановленого для відповідної валюти на день платежу. Відповідно до статті 625 ЦК України підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення трьох процентів річних за прострочення грошового зобов'язання. 
 
У грудні 2017 року ОСОБА_8 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною  скаргою на рішення апеляційного суду  Одеської області від 16 листопада 2017 року, в якій просить скасувати зазначене рішення апеляційного суду  і залишити в силі рішення суду першої інстанції.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення апеляційного суду є необгрунтованим, оскільки ухвалене з  неправильним застосуванням положень статті 533 ЦК України та порушенням норм процесуального права. Висновок апеляційного суду про узгодження сторонами грошового зобов'язання в еквіваленті до іноземної валюти суперечить умовам договору позики.   Також вважає, що підстав для стягнення трьох процентів річних за прострочення грошового зобов'язання у суду не було.
 
21 грудня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Одеської області від 16 листопада 2017 року передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду України від 27 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі, витребувано з Київського районного суду м. Одеси зазначену справу та зупинено виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 16 листопада         2017 року до закінчення касаційного провадження.
 
20 лютого 2018 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_5,  ОСОБА_4, ОСОБА_6 на касаційну скаргу ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Одеської області від 16 листопада 2017 року, який мотивований тим, що обставини, на які посилається            ОСОБА_8, не відповідають установленим фактичним обставинам справи,  оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, оскільки ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
  
23 лютого 2018 року зазначена справу надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та 28 лютого 2018 року передана судді-доповідачу.
 
Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Суд апеляційної інстанції встановив, що 14 квітня 2006 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 укладений договір позики, згідно якого відповідач позичила у ОСОБА_10 306 000 грн, що є еквівалентом 60 000 доларів США,  на строк до 14 жовтня 2006 року. Цього ж дня в забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики  між сторонами укладено договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_8 передала ОСОБА_10 в іпотеку квартиру     АДРЕСА_1.
 
20 жовтня 2006 року та 31 серпня 2011 року сторони договору внесли до нього зміни, визначивши кінцевий термін повернення позики до 01 вересня 2012 року.
 
Відповідач не виконала зобов'язання за договором позики                 від 14 квітня 2006 року та позичені гроші  не повернула.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 помер. Після його смерті спадкоємцями є ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5,           ОСОБА_7
 
За змістом частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). 
 
Відповідно до статті 1047 ЦК України на підтвердження договору позики та його умов може бути пред'явлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.
 
Частинами першою та другою статті 533 ЦК України визначено, що грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях, сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
 
У разі визначення сторонами договору грошового зобов'язання, грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленого для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом.
 
Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у такій самій сумі у строк та в порядку, встановленому договором          (стаття 1049 ЦК України).
 
Пунктом 1 договору позики грошей від 14 квітня 2006 року, укладеного між відповідачем та ОСОБА_10 визначено, що відповідач позичила у ОСОБА_10 306 000 грн., що еквівалентно 60 000 доларів США.
 
ОСОБА_8 не заперечує, що не повернула борг за договором позики.
 
Правильним є висновок апеляційного суду, що борг за договором позики підлягає стягненню з відповідача на користь спадкоємців позикодавця відповідно до статей 1216, 1218, 1278 ЦК України. 
 
Суд апеляційної інстанції, встановивши, що сторонами договору позики визначено грошове зобов'язання у гривнях в еквіваленті   до доларів США, а відповідач не виконала грошове зобов'язання і не повернула позикодавцю суму боргу за цим договором, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення боргу з урахуванням положень частини 2 статті 533 ЦК України.
 
Правильним є висновок апеляційного суду про стягнення з відповідача на користь позивачів трьох процентів річних за прострочення грошового зобов'язання відповідно до статті 625 ЦК України.
Доводи касаційної скарги  не дають підстав для висновку, що судом    апеляційної інстанції при розгляді даної справи неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми  процесуального  права,  оскільки не містять у собі посилань на обставини чи докази, якими спростовуються встановлені судом обставини.
Інші доводи не спростовують висновку суду  апеляційної інстанції.
На інші обставини як на підставу для скасування оскаржуваного судового рішення ОСОБА_8 не посилається.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Ураховуючи те, що ухвалою Верховного Суду від 27 грудня 2017 року  зупинено виконання рішення апеляційного суду Одеської області      від 16 листопада 2017 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання рішення на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.
Оскільки оскаржуване судове рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду      
                                                            ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_8 залишити без задоволення.
 
Рішення апеляційного суду  Одеської області від 16 листопада       2017 року залишити без змін. 
Поновити виконання рішення  апеляційного суду Одеської області       від 16 листопада 2017 року.  
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та  оскарженню не підлягає.  
                                                                                
Судді:                                                                                        Н. О. Антоненко  
 
                                                                                                 В.  І.  Журавель
 
                                                                                                 В.  І.  Крат