ПОСТАНОВА
Іменем України

18 червня 2018 року 
Київ
справа №808/2973/15
адміністративне провадження №К/9901/27250/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Пасічник С.С.,
суддів: Васильєвої І.А.,  Юрченко В.П., 
розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області на постанову Запорізького окружного адміністративного суду у складі судді Горобцової Я.В. від 06 липня 2015 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Іванова С.М., суддів Чабаненко С.В., Шлай А.В. від 28 жовтня 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Техенергохім» до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області про скасування податкової вимоги та рішення,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Техенергохім» (далі - позивач/Товариство) звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі - відповідач/Інспекція), в якому просило скасувати податкову вимогу від 16 березня 2015 року №345-23 та рішення про опис майна у податкову заставу від 16 березня 2015 року № 41.

Обґрунтовуючи позовну заяву, зазначало, що Товариство вжило всіх заходів по перерахуванню податкових зобов'язань, але з незалежних від нього причин (з вини банку) платіжні доручення виконані не були та відповідні кошти своєчасно не поступили до бюджету, що виключає підстави для покладення відповідальності на Товариство за несплату податку.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 06 липня 2015 року, яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2015 року, позов задоволено; визнано протиправними та скасовано податкову вимогу від 16 березня 2015 року №345-23 та рішення про опис майна у податкову заставу від 16 березня 2015 року № 41.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що платіжні доручення по сплаті зобов'язання з податку на прибуток
своєчасно подані позивачем для перерахування коштів до бюджету, але з вини банку останні виконані не були, а тому податкова заборгованість у Товариства відсутня, що виключає підстави для прийняття оскаржуваних вимоги та рішення.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Інспекція подала касаційну скаргу, в якій просила їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, посилалась на помилковість позиції судів попередніх інстанцій, оскільки позивачем своєчасно не виконано свого обов'язку по сплаті узгоджених грошових зобов'язань, в результаті чого й утворився податковий борг, який став підставою для винесення оскаржуваних вимоги та рішення. Відносини ж позивача і банку з приводу невиконання платіжних доручень, як вважає відповідач, мають вирішуватися в судовому порядку шляхом подання Товариством позову про зобов'язання банку виконати такі доручення.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

У визначені ухвалою строки заперечення на касаційну скаргу не надходили.

В подальшому, справа передана до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), й протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду визначено колегію суддів для розгляду касаційної скарги у складі судді-доповідача Пасічник С.С., суддів Васильєвої І.А., Юрченко В.П.

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги, виходячи з наступного.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що Між Товариством та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір банківського рахунку від 10 серпня 2007 року №27046, відповідно до якого банк відкриває клієнту поточний рахунок у національній валюті №26009002704601, поточні рахунки в іноземній валюті: 26009002704604, 26009002704603, 26009002704604 та зобов'язується здійснювати його розрахунково-касове обслуговування, а клієнт зобов'язується оплачувати послуги банку згідно тарифів банку в порядку і на умовах, визначених договором.

04 лютого 2015 року позивачем надано до ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» платіжне доручення №323 для сплати авансового внеску з податку на прибуток за лютий 2015 року з поточного рахунку №26009002704601 грошових коштів у розмірі 37278,00грн., яке одержано банком у день його подання.

Також позивачем надано до ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» платіжне доручення від 11 березня 2015 року №417 для сплати податку на прибуток за 2014 рік з поточного рахунку №26009002704601 грошових коштів у розмірі 195179,00грн., яке одержано банком у день його подання (11 березня 2015 року).

Копії вказаних платіжних доручень з відміткою банківської установи були надіслані позивачем Інспекції разом із супровідними листами.

Проте, всупереч умовам договору, банк не здійснив перерахування коштів до державного бюджету.

При цьому встановлено, що згідно банківських виписок станом на початок дня 04 лютого 2015 року на поточному рахунку Товариства №26009002704601 був залишок грошових коштів в сумі 1180140,17 грн., а на кінець дня - 1228000,65 грн.; станом на початок дня 11 березня 2015 року на поточному рахунку Товариства №26009002704601 також був залишок грошових коштів в сумі 648294,48 грн., а на кінець дня - 648294,48 грн., що свідчить про достатність на рахунку клієнта коштів, необхідних для виконання вказаних розрахункових документів.

16 березня 2015 року відповідачем прийнято податкову вимогу №345-23, якою зобов'язано позивача сплатити суму податкового боргу за узгодженими грошовими зобов'язаннями у розмірі 232457,00 грн., у тому числі 37278,00 грн. - по авансовим внескам з податку на прибуток приватних підприємств, 195179,00 грн. - з податку на прибуток приватних підприємств.

Цього ж дня Інспекцією прийнято рішення №41 про опис майна Товариства у податкову заставу.

Касаційний суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про невідповідність вимогам чинного законодавства оскаржуваних податкової вимоги та рішення про опис майна у податкову заставу з огляду на наступне.

Стаття 67 Конституції України визначає, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин; далі - ПК України) платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Сплата податків та зборів здійснюється в готівковій або безготівковій формі, крім випадків, передбачених цим Кодексом або законами з питань митної справи (пункт 35.2 статті 35 ПК України).

За правилами пункту 36.1 статті 36 ПК України податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Виконанням податкового обов'язку, як передбачено пунктом 38.1 статті 38 ПК України, визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк.

У відповідності до пункту 1.24 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» від 05 квітня 2001 року №2346-III (далі - Закон №2346-III) переказ коштів (далі - переказ) - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатором переказу у розумінні пункту 1.15 цієї ж статті Закону вважається особа, яка на законних підставах ініціює переказ грошей шляхом формування та подання відповідного документа на переказ або використання електронного платіжного засобу.

Згідно з пунктом 22.4 статті 22 Закону №2346-III ініціювання переказу вважається завершеним з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника. При цьому банки мають забезпечувати фіксування дати прийняття розрахункового документа на виконання.

Отже, виконання платником податкового обов'язку по перерахуванню в бюджет суми податкового зобов'язання та його сплати пов'язане саме з моментом подання в банк платіжного доручення на перерахування відповідних сум податкових зобов'язань.

Що ж до проведення самого переказу грошей, то це є обов'язковою функцією, яку має виконувати платіжна система (пункт 1.29 статті 1 Закону №2346-III). Відповідальність банків при здійсненні переказу визначається положеннями статті 32 зазначеного Закону, якою, зокрема, передбачено право отримувача на відшкодування банком, що обслуговує платника, шкоди, заподіяної йому внаслідок порушення цим банком строків виконання документа на переказ.

Відповідно до пункту 129.6 статті 129 ПК України за порушення строку зарахування податків до бюджетів або державних цільових фондів, установлених Законом №2346-III, з вини банку або органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, такий банк/орган сплачує пеню за кожний день прострочення, включаючи день сплати, та штрафні санкції у розмірах, встановлених цим Кодексом, а також несе іншу відповідальність, встановлену цим Кодексом, за порушення порядку своєчасного та повного внесення податків, зборів, платежів до бюджету або державного цільового фонду. При цьому платник податків звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів, включаючи нараховану пеню або штрафні санкції.

Визначальним в даному випадку є те, з чиєї вини відбулося неповне внесення чи невнесення податку до бюджету. У разі несвоєчасного надходження до державного бюджету грошових коштів не з вини платника податку, останній звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів.

Враховуючи, що позивачем своєчасно, в межах встановлених законодавством термінів сплати податкових зобов'язань, направлено платіжні доручення на перерахування коштів до бюджету, які, в свою чергу, було прийнято банком, а також беручи до уваги наявність на рахунку позивача відповідної суми коштів, необхідної для їх виконання, правильним є висновок судів попередніх інстанцій, що, у даному випадку, невнесення податку до бюджету відбулося з вини банку, у зв'язку з чим відсутні підстави для покладення на Товариство відповідальності за несплату податку.

При цьому наведені вище норми не містять жодних застережень щодо обов'язку платника податку на звернення до суду у разі невиконання фінансовою установою платіжного доручення, як передумови для звільнення платника податку від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів, а тому доводи касаційної скарги не узгоджуються із положеннями законодавства, що регулює спірні правовідносини, та не доводять правомірності прийнятих Інспекцією рішень.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для скасування податкової вимоги та рішення про опис майна у податкову заставу й задоволення позовних вимог.

За правилами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Доводи ж касаційної скарги за наведеного не дають підстав для висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права при ухваленні судових рішень, а тому підстави для скасування ухвалених судових рішень та задоволення касаційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 359 КАС України, суд 

П О С Т А Н О В И В: 

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області залишити без задоволення, а постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 06 липня 2015 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2015 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

С.С. Пасічник
І.А. Васильєва 
 В.П. Юрченко ,
Судді Верховного Суду