Постанова
Іменем України                                    
      
27 червня 2018 року
м. Київ
 
справа № 759/3487/16-ц
 
провадження № 61-15334св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
 
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), ХоптиС. Ф., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_2,
представник позивача - ОСОБА_3,
відповідач - Спеціалізована школа ІІ-ІІІ ступенів № 159 з поглибленим вивченням англійської мови міста Києва,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, в особі представника ОСОБА_3, на рішення Святошинського районного суду міста Києва, у складі судді Мазур І. В., від 06 липня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Музичко С. Г., від 01 грудня 2016 року,
ВСТАНОВИВ:
04 березня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Спеціалізованої школи ІІ-ІІІ ступенів № 159 з поглибленим вивченням англійської мови міста Києва про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди.
Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з 1994 року працювала на посаді завідуючої бібліотеки у школі № 159 ІІ-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням англійської мови міста Києва. Наказом від 10 грудня 2015 року її було звільнено з займаної посади через прогул без поважних причин. ОСОБА_2 зазначила, що у порушення вимог статті 149 КЗпП України вона не змогла надати лікарняний лист та відповідні пояснення, а директор школи не взяв до уваги довідку лікаря від 09 грудня та 10 грудня 2015 року, а тому причини її відсутності на робочому місці були поважними. Всупереч статті 47 КЗпП її не було ознайомлено з наказом про звільнення в день звільнення, а подання директора школи про розірвання трудового договору розглядалось первинною профспілковою організацією у її відсутність, хоча в цей день вона перебувала у школі. Позивач також зазначила, що директор школи дав підписати їй відомість про отримання заробітної плати за грудень 2015 року, а потім відмовився виплатити грошові кошти.
ОСОБА_2 вважає, що звільнення є незаконним, на її користь підлягає виплаті середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та моральна шкода, яка полягає у моральних стражданнях внаслідок порушення конституційного права на працю, погіршенні стану здоров'я та знівеченні її ділової репутації. 
Із урахуванням зазначеного, ОСОБА_2 просила позов задовольнити, поновити її на посаді завідуючої бібліотеки у школі № 159 ІІ-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням англійської мови міста Києва, стягнути заробітну плату за відомістю (розрахунком) за грудень 2015 року, стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з 10 грудня 2015  року по 04 березня 2016 року у сумі 28 244,22 грн, а також моральну шкоду в сумі 5 000 грн.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 06 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не повідомила керівництво школи про свою відсутність з поважних причин на робочому місці, а відтак залишила своє робоче місце самовільно, чим вчинила прогул, а тому її звільнення є правомірним.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 15 серпня 2017 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з інших правових підстав.
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 була звільнена без врахування положень пункту 4 статті 40 КЗпП України та частини третьої статті 149 КЗпП України, а тому суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про те, що звільнення позивача є правомірним. Звільнення позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства, позовні вимоги в частині поновлення на роботі є обґрунтованими, однак, позивачем пропущено встановлений                      статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду, заява про поновлення строку не була подана до суду першої інстанції, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Оскільки позовні вимоги про поновлення на роботі позивача задоволенню не підлягають, правових підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди немає. Позовні вимоги про стягнення заробітної плати за грудень 2015 року є недоведеними.
03 січня 2017 року ОСОБА_2, в особі представника ОСОБА_3, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасуватирішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 липня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 15 серпня 2017 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції не врахував наведені позивачем факти щодо незаконності звільнення, необхідності стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди за неправомірні дії відповідача, не перевірив обставини, викладені у запереченнях на позовну заяву і прийняв до уваги неналежні та недопустимі докази. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача з інших правових підстав, апеляційний суд не врахував положення частини третьої статті 8 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, не дослідив належним чином та у повному обсязі обставини та причини пропуску ОСОБА_2 передбаченого національним законом строку звернення до суду з вимогами про поновлення на роботі та не взяв до уваги критерії розумного терміну на звернення до суду. Позивачу ОСОБА_2 до сьогоднішнього дня так і не вручено копії наказу від 10 грудня 2015 року № 94-к, а також не видано трудову книжку, а тому початок перебігу місячного строку для звернення до суду про поновлення на роботі на посаді завідуючої бібліотекою ще не настав. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.
У лютому 2017 року директором спеціалізованої школи ІІ-ІІІ ступенів № 159 з поглибленим вивченням англійської мови міста Києва Бабан С. М. до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ направлено заперечення на касаційну скаргу, які мотивовано тим, що оскаржене рішення апеляційного суду ухвалене у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи усі фактичні обставини справи. Судом обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску місячного строку звернення до суду із позовом, про поновлення якого позивач клопотання не порушувала.
Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року  № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.
Судами встановлено, що ОСОБА_2 працювала у середній школі № 159 міста Києва з 1994 року на посаді завідуючої бібліотекою.
Наказом директора спеціалізованої школи II-III ступенів № 159 з поглибленим вивченням англійської мови міста Києва Бабан С. М. № 94-к від 10 грудня 2015 року позивач звільнена з роботи у зв'язку з прогулом без поважних причин з 10 грудня 2015 року на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.
Суди встановили, що 09 грудня 2015 року позивач була відсутня на своєму робочому місці з 14 год. до 18 год., що підтверджується актом про відсутність працівника на роботі від 09 грудня 2015 року, складеним працівниками спеціалізованої школи II-III ступенів № 159 міста Києва, поясненнями свідка ОСОБА_6
Правилами внутрішнього розпорядку для працівників спеціалізованої школи II-III ступенів № 159 з поглибленим вивченням англійської мови міста Києва (далі Правила), які затверджені на загальних зборах колективу школи 27 серпня 2015 року, для непедагогічних працівників школи встановлений графік роботи з понеділка по четвер з 9 год. до 18 год., у п'ятницю з 9 год. до 16 год. 45 хв. та обідньою перервою з 13 год. до 13 год. 45 хв. кожного робочого дня.
Згідно довідки лікаря комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Святошинського району м. Києва від 09 грудня 2015 року ОСОБА_2 у цей день була на прийомі у лікаря-хірурга, що також підтверджується копією медичної карти амбулаторного хворого на ім'я ОСОБА_2, яка містить запис лікаря ОСОБА_7  від 09 грудня 2015 року про огляд позивача та встановлення діагнозу захворювання.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
Частиною третьою статті 149 КЗпП України визначено, що при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, із урахуванням вказаних норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку, який відповідачем не оспорюється, про те, що ОСОБА_2 була відсутня на робочому місті 09 грудня 2015 року з 14 год. до 18 год. з поважних причин, хоча про свою відсутність у встановленому Правилами порядку не сповістила керівництво школи. Приймаючи рішення про звільнення позивача із займаної посади з підстав, передбачених пунктом 4 статті 40 КЗпП України, відповідачем не було враховано поважні причини відсутності позивача на роботі 09 грудня 2015 року.
Статтею 233 КЗпП Українивизначено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.
Відповідно до частини першої вказаної статті працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
До суду із позовом позивач звернулася 04 березня 2016 року. 
Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. 
Встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Звернення з відповідними заявами до органів і установ, тривала хвороба є обставинами, які свідчать про поважність причин пропуску такого строку.
Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду  України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку, передбаченого положеннями статті 233 КЗпП України, апеляційний суд виходив із того, що про порушення свого права ОСОБА_2 дізналася 10 грудня 2015 року, у день її звільнення, про що свідчить акт про відмову останньої ознайомлюватись із наказом про звільнення та отримувати трудову книжку, складений працівниками спеціалізованої школи II-III ступенів № 159 з поглибленим вивченням англійської мови міста Києва 10 грудня 2015 року, а із даним позовом звернулася лише 04 березня 2016 року. 
Апеляційним судом не було враховано правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 06 квітня 2016 року у справі № 6 409цс16, не надано належної оцінки віку позивача (ІНФОРМАЦІЯ_1), а також тій обставині, що позивач з 11 грудня 2015 року була непрацездатною, на протязі грудня 2015 року - лютого 2016 року вживала заходів, спрямованих на захист її прав у позасудовому порядку, що зокрема підтверджується зверненнями позивача 29 грудня 2015 року та 04 січня 2016 року до органів Міністерства освіти і науки України та правоохоронних органів. 
Враховуючи встановлений судом апеляційної інстанції факт незаконного звільнення працівника із займаної посади, апеляційним судом не враховано вказані обставини і відмовлено у захисті прав позивача у зв'язку із незначним простроченням звернення з позовом до суду, що за встановлених обставин справи може вважатись таким, що відбулось протягом розумного строку.
В той же час за наявності особистого підпису ОСОБА_2 у відомості на виплату грошей № 455 за грудень 2015 року, який не оспорюється, колегія суддів погоджується із висновком апеляційного і місцевого суду, що позовні вимоги ОСОБА_2 у частині стягнення заробітної плати за грудень 2015 року задоволенню не підлягають.
У іншій частині оцінка апеляційним судом доказів не може вважатись такою, що відповідала вимогам статті 212 ЦПК України, у редакції чинній на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції.
Враховуючи вищеперелічені порушення, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню на підставі пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України з направленням справи на новий розгляд.
При новому розгляді справи апеляційному суду необхідно надати оцінку вказаним у цій постанові обставинам, які при апеляційному розгляді не було враховано судом, та дослідити всі докази у справі у їх взаємозв'язку.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Апеляційного суду міста Києва від 01 грудня 2016 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до спеціалізованої школи ІІ-ІІІ ступенів № 159 з поглибленим вивченням англійської мови міста Києва про поновлення її на посаді завідуючої бібліотеки у школі № 159 ІІ-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням англійської мови міста Києва, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, а також моральної шкоди скасувати.
Справу у цій частині направити на новий розгляд до Апеляційного суду  міста Києва.
Рішення Апеляційного суду міста Києва від 01 грудня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення із спеціалізованої школи ІІ-ІІІ ступенів № 159 з поглибленим вивченням англійської мови міста Києва заробітної плати за грудень 2015 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді | О. В. Білоконь
| Б. І. Гулько
| Є. В. Синельников
| С. Ф. Хопта