ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2018 року 
м. Київ

Справа №  924/925/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Чумака Ю.Я. - головуючого, Дроботової Т.Б., Пількова К.М.,
секретар судового засідання - Овчарик В.М.,
представники сторін у судове засідання не з'явилися, 
розглянувши касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" 
на рішення Господарського суду Хмельницької області від 11.12.2017 (суддя Димбовський В.В.) і постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 13.03.2018 (судді: Павлюк І.Ю., Огороднік К.М., Тимошенко О.М.) у справі
за позовом Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України", від імені якого діє філія - Хмельницьке обласне управління,
до Ізяславської районної державної адміністрації
про визнання права власності на нежиле приміщення,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
У жовтні 2017 року Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" (далі - ПАТ "Державний ощадний банк України"), від імені якого діє філія - Хмельницьке обласне управління, звернулося до суду з вимогою до Ізяславської районної державної адміністрації (далі - Ізяславська РДА) про визнання за позивачем права власності на нежиле приміщення, частину адмінбудинку (на першому поверсі) загальною площею 97,8 м^2, а саме: № 20 зал - 49,3 м^2, № 21 каса - 27,8 м^2, № 22 кабінет- 15,0 м^2, № 23 комора - 5,7 м^2, розташоване за адресою: вул. Незалежності, 43, м. Ізяслав Хмельницької області.
Позовну заяву обґрунтовано тим, що позивач протягом усього строку володіння майном був впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав зазначене майно на підставах, достатніх для набуття права власності на нього. Протягом усього строку володіння приміщенням банк оплачував послуги з електропостачання, теплопостачання, тобто здійснював володіння майном відкрито, надаючи у такий спосіб дійсному власнику можливість заявити свої права на це майно. 
Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 11.12.2017, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 13.03.2018, у задоволенні позову відмовлено.
Рішення і постанову мотивовано тим, що позивач не довів усіх обов'язкових умов для застосування до спірних правовідносин положень статті 344 Цивільного кодексу України (далі - ЦК).
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі позивач просить рішення і постанову скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
В обґрунтування наведеної ним правової позиції скаржник посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень статей 15, 16, 20, 344, 397, 1192 ЦК, наголошуючи, що підтвердженням добросовісного володіння позивачем спірним майном є отримання його у 1979 році з підстав, достатніх для набуття права власності на це приміщення, відсутності впродовж всього періоду відкритого користування зазначеним майном претензій від осіб, які претендували б на нього.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи (доводи, викладені у відзивах та запереченнях на касаційну скаргу) 
Відзиву на касаційну скаргу від відповідача до суду не надходило.
Доводи, за якими суд касаційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої та апеляційної інстанцій
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що за змістом наданих позивачем відомостей на першому поверсі триповерхової будівлі по вул. Незалежності, 43 (колишня - Леніна) у м. Ізяславі Хмельницької області з 1979 року (з моменту введення в експлуатацію) розміщувалися установи Держтрудощадкас, Державного спеціалізованого комерційного Ощадного банку, Відкритого акціонерного товариства "Державний ощадний банк України", правонаступником яких є ПАТ "Державний ощадний банк України". Наразі там розміщено територіально відокремлене безбалансове відділення № 10022/091 філії - Хмельницького обласного управління ПАТ "Державний ощадний банк України".
Крім того, за даними позивача, підставою розміщення установи банку в цій будівлі була дольова участь правління Держтрудощадкас дольової участі у будівництві триповерхової нежитлової будівлі по вул. Леніна, 43 у м. Ізяславі Хмельницької області. Будівництво здійснювалося колгоспом ім. XXII з'їзду КПРС. Однак документів на підтвердження перерахування коштів не збереглося, право власності на належну банку частину приміщення оформлено не було. Наразі банк займає частину першого поверху адмінбудинку площею 97,8 м^2.
Місце перебування установи позивача за наведеною адресою підтверджується:
- копією облікової картки, згідно з якою Ізяславська ощадкаса № 2890 відновила свою діяльність 02.04.1944 за адресою м. Ізяслав, вул. Леніна, 16. Також на зазначеній обліковій картці номеру будинку виправлено з "16" на "43" (зміна адреси установи банку у зв'язку із переведенням у новозбудоване приміщення). Згодом облікову картку було замінено новою із зазначенням адреси: м. Ізяслав, вул. Леніна, 43. Рішенням Ізяславської міської ради від 28.05.1992 вулицю Леніна було перейменовано на вулицю Незалежності; 
- Положенням про територіально відокремлене безбалансове відділення - філію № 2890/08 Ізяславського відділення Відкритого акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (далі - ВАТ "Державний ощадний банк України"), в якому у пункті 1.9 розділу 1 "Загальні положення" зазначено місцезнаходження: 30300, Хмельницька область, м. Ізяслав, вул. Незалежності, 43;
- Положенням про територіально відокремлене безбалансове відділення № 2890/08 філії - Ізяславського відділення №2890 ВАТ "Державний ощадний банк України", в якому у пункті 1.12 розділу 1 "Загальні положення" зазначено місцезнаходження: 30300, Хмельницька область, м. Ізяслав, вул. Незалежності, 43;
- Положенням про територіально відокремлене безбалансове відділення № 10022/091 філії - Хмельницького обласного управління ПАТ "Держаний ощадний банк України" IV типу, в якому у пункті 1.12 розділу 1 "Загальні положення" зазначено місцезнаходження: 30300, Хмельницька область, м. Ізяслав, вул. Незалежності, 43;
- договорами з обслуговуючими організаціями: від 15.04.2015 № 1020 про постачання електричної енергії та від 27.03.2015 № 27 про надання послуг із централізованого опалення. У них договорах зазначено адресу кінцевого споживача: м. Ізяслав, вул. Незалежності, 43;
- актом обміру опалюваної площі відділення Ощадбанку № 2890 по вул. Незалежності, 43, складеним 26.10.2005 представниками комунального підприємства "Ізяславтепломережа" та відділення Ощадбанку № 2890.
Відповідно до технічного паспорта, виготовленого Комунальним підприємством "Ізяславське районне бюро технічної інвентаризації" (далі - КП "Ізяславське РБТІ") станом на 11.07.2017, площа приміщення відділення банку становить 97,8 м^2.
Із метою з'ясування, за ким саме зареєстровано право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: м. Ізяслав, вул. Незалежності, 43 позивачем було направлено запити до КП "Ізяславське РБТІ" та органу державної реєстрації прав. За повідомленням КП "Ізяславське РБТІ", згідно з архівними даними будівля № 43 по вул. Незалежності (Леніна) у м. Ізяславі зареєстрована за Ізяславською РДА на підставі розпорядження Ізяславської РДА від 25.03.1996 № 59. Згідно з інформаційною довідкою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 02.06.2017 нежиле приміщення, частина адмінбудинку (другий поверх) загальною площею 531,1 м^2, основною - 430,1 м^2, належить фінансовому управлінню Ізяславської РДА на підставі свідоцтва про право власності від 15.05.2009.
Відповідно до розпорядження Ізяславської РДА від 25.03.1996 № 59 вирішено (на підставі матеріалів Ізяславського районного бюро технічної інвентаризації) визнати право власності на наявну споруду, розташовану по вул. Незалежності, 43 - адмінбудинок за державною адміністрацією; доручено Ізяславському районному бюро технічної інвентаризації видати реєстраційні посвідчення.
Також у матеріалах справи наявне реєстраційне посвідчення на будинковолодіння, належне державним, кооперативним та громадським організаціям, підприємствам та установам, від 29.03.1996. Відповідно до посвідчення КП "Ізяславське РБТІ" будинок, який складається із адмінприміщення з підвалом і тамбуром, розташований за адресою: м. Ізяслав, вул. Незалежності, 43, в цілому зареєстровано за Ізяславською РДА, про що внесено запис № 228.
За даними позивача, протягом усього часу користування нерухомим майном позивач оплачує комунальні послуги, проводить у приміщенні ремонтні роботи.
З метою визначення вартості спірного приміщення суб'єктом оціночної діяльності Фізичною-особою підприємцем Марченковим Г.Г. було проведено незалежну оцінку об'єкта нерухомості, в якому розміщується установа банку, а КП "Ізяславське РБТІ" здійснено технічну інвентаризацію займаної площі станом на 11.07.2017.
З оцінкою вартість цього об'єкта становить 441 667 грн (без ПДВ). Згідно з технічним паспортом загальна площа нерухомого майна (літера за планом А-ПІ) - 97,8 м^2, із них № 20 зал - 49,3 м^2, № 21 каса - 27,8 м^2, № 22 кабінет - 15, м^2, № 23 комора - 5,7 м^2.
З огляду на викладене позивач звернувся до суду з позовом до Ізяславської РДА про визнання за ним права власності на це нежиле приміщення, частину адмінбудинку (на першому поверсі) загальною площею 97,8 м^2, розташоване за адресою: вул. Незалежності, 43, м. Ізяслав Хмельницької області, посилаючись на те, що з моменту розміщення відділення центральної ощадної каси у будівлі по вул. Незалежності (Леніна), 43, тобто з моменту вступу у володіння зазначеним майном, позивач не знав і не міг знати про те, що володіє чужим приміщенням, інакше кажучи, не знав про обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужим майном і які не залишали сумніву в правомірності набуття майна. Із вступом у володіння майном дійсний власник позивачу був невідомий.
Також позивач зазначає, що він упродовж усього строку володіння майном був упевнений, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно на підставах, достатніх для набуття права власності на нього. Протягом усього строку володіння приміщенням банк оплачував послуги з електропостачання, теплопостачання, тобто здійснював володіння майном відкрито, надаючи у такий спосіб дійсному власнику можливість заявити свої права на своє майно. 
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).
За змістом статті 344 цього Кодексу особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Виходячи зі змісту цієї статті, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі:
- майно може бути об'єктом набувальної давності;
- добросовісність володіння;
- відкритість володіння;
- давність володіння та його безперервність;
- належність на праві власності майна іншій особі;
- відсутність інших осіб, які претендують на це майно;
- відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном і набуття права власності.
До того ж відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК правила статті 344 цього Кодексу про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.
Отже, якщо строк давнісного володіння почався раніше 01.01.2001 (раніше, ніж за три роки до набуття чинності ЦК), то у строк, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише період після 01.01.2001, а тому, враховуючи встановлений частиною 1 статті 344 ЦК десятирічний строк набуття права власності на нерухоме майно, положення цієї статті можуть застосовуватися лише після 01.01.2001.
Зазначена правова позиція відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 20.02.2008 у справі № 6-27245св07.
За загальним правилом право власності за набувальною давністю виникає з моменту спливу строків, визначених у частинах 1, 3 статті 344 ЦК, оскільки можливість набуття права власності за набувальною давністю безпосередньо пов'язана зі спливом позовної давності.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на чуже нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Враховуючи зазначені положення, слід дійти висновку, що за наявності підстав вважати, що власник майна (якщо такий є) упродовж тривалого часу не виявляє наміру визнати спірне майно своїм, тобто він погодився із його втратою, таке майно може бути визнано власністю фактичного добросовісного володільця.
Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження. 
Позов про право власності за давністю володіння не може пред'являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених частиною 3 статті 344 ЦК. 
Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.
Під час судового розгляду справи відповідач, посилаючись на власне розпорядження від 25.03.1996 № 47 як на єдиний наявний у нього доказ, вважає, що він є власником спірного майна.
Ухвалюючи судові рішення, суди попередніх інстанцій виходили із того, що у майна, яким добросовісно заволодів позивач, немає попереднього власника, що унеможливлює застосування положень статті 344 ЦК, оскільки не відбулося добросовісного заволодіння майном іншого власника з боку позивача.
Однак із технічних паспортів як позивача, так і відповідача, вбачається, що спірні приміщення було побудовано у 1980 році.
Статтями 10- 13 Конституції Української Радянської Соціалістичної Республіки (1978 року) встановлено, що основу економічної системи України становить соціалістична власність на засоби виробництва у формі державної (загальнонародної) і колгоспно-кооперативної власності. У виключній власності держави є: земля, її надра, води, ліси. Державі належать основні засоби виробництва в промисловості, будівництві і сільському господарстві, засоби транспорту і зв'язку, банки, майно організованих державою торговельних, комунальних та інших підприємств, основний міський житловий фонд, а також інше майно, необхідне для здійснення завдань держави. Власністю колгоспів та інших кооперативних організацій, їх об'єднань є засоби виробництва та інше майно, необхідне їм для здійснення статутних завдань. Основу особистої власності громадян України становлять трудові доходи. В особистій власності можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження.
Разом із тим, суди зазначили, що відповідно до розпорядження від 25.03.1996 № 59 за Ізяславською РДА визнано право власності на будинок № 43 по вулиці Незалежності у місті Ізяславі (адмінбудинок), на підставі якого КП "Ізяславське РБТІ" було видано реєстраційне посвідчення від 29.03.1996, про що зроблено запис у реєстраційній книзі № 228.
Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли суперечливих і взаємовиключних висновків про відсутність власника у спірного нерухомого майна, одночасно зазначаючи про те, що спірне приміщення зареєстровано за Ізяславською РДА.
Отже, ухвалюючи судові рішення, суди належним чином не з'ясували обставин щодо наявності власника у спірного нерухомого майна (державної, комунальної, іншої власності).
Висновок судів попередніх інстанцій про відсутність доказів оспорення відповідачем прав позивача на спірне приміщення спростовується наявними у матеріалах справи доказами, зокрема відзивом на позовну заяву, розпорядженням Ізяславської РДА від 25.03.1996 № 47, звітом про незалежну оцінку майна і технічним паспортом, виготовленими на замовлення Ізяславської РДА.
Колегія суддів погоджується із висновком судів попередніх інстанцій про те, що право власності за статтею 344 ЦК і за статтею 392 цього Кодексу визнається судом за різних правових підстав, та звертає увагу, що такі правові підстави є взаємовиключними.
Так, позивач у справах про набуття права власності за набувальною давністю (стаття 344 ЦК) має довести відсутність у нього титулу власника, у той час як позивач у позові про визнання права власності (стаття 392 ЦК) має довести, що він є власником.
Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного в касаційній скарзі та відзиві на касаційну скаргу 
Колегія суддів погоджується із доводами скаржника про наявність підстав для скасування оскаржуваних рішення та постанови, оскільки господарські суди попередніх інстанцій не розглянули всебічно, повно, об'єктивно у судовому процесі всіх обставин справи у сукупності; не дослідили зібраних у справі доказів, неналежним чином здійснили оцінку правовідносин, що склалися між сторонами, не застосували норм матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Надаючи правову кваліфікацію доказам, поданим сторонами, з урахуванням фактичних і правових підстав і вимог позову та заперечень на них, місцевий та апеляційний суди дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, як наслідок, оскаржувані рішення та постанову ухвалено із порушенням норм процесуального права (статей 33, 43, 82, 101 ГПК).
Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. 
Оскільки передбачені статтею 300 ГПК межі розгляду справи судом касаційної інстанції не надають йому права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, постановлені у цій справі судові рішення необхідно скасувати, а справу передати на новий розгляд до Господарського суду Хмельницької області.
З огляду на викладене колегія суддів вбачає підстави для часткового задоволення касаційної скарги. 
Під час нового розгляду справи місцевому господарському суду слід врахувати наведене, дослідити та об'єктивно оцінити аргументи учасників справи і всі зібрані у справі докази в їх сукупності, всебічно і повно з'ясувати фактичні обставини справи та, залежно від встановленого, прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.
Зважаючи на те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а справа - передачі на новий розгляд, з урахуванням положень статті 129 ГПК, розподіл судових витрат у справі має здійснити господарський суд, який прийматиме рішення по суті спору, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Хмельницької області від 11.12.2017 і постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 13.03.2018 у справі № 924/925/17 скасувати.
Справу № 924/925/17 передати на новий розгляд до Господарського суду Хмельницької області.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                 Ю.Я. Чумак

Судді:                                                                                                    Т.Б. Дроботова

                                                                                                    К.М. Пільков