Постанова
Іменем України

27 червня 2018 року
м. Київ
 
справа № 289/1229/16-ц
 
провадження № 61-19477св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:
 
головуючого – Луспеника Д. Д.,
 
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,
 
учасники справи:
 
позивач – Макарівська квартирно-експлуатаційна частина району Міністерства оборони України, 
відповідачі: ОСОБА_1 , 
                        ОСОБА_2 ,
                        ОСОБА_3 ,
                        ОСОБА_4 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: підприємство (будинкоуправління № 9) Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району Міністерства оборони України, Городоцька селищна рада Радомишльського району Житомирської області, орган опіки та піклування Радомишльської районної державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Житомирської області, у складі колегії суддів: Коломієць О. С., 
Жигановської О. С., Якухно О. М., від 27 березня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
11 серпня 2016 року Макарівська квартирно-експлуатаційна частина району Міністерства оборони України (далі – Макарівська КЕЧ)звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житлового приміщення.
 
Позовна заява мотивована тим, що 19 листопада 2015 року між підприємством (будинкоуправління АДРЕСА_1 , за яким закріплено на праві повного господарського відання будинок АДРЕСА_2 , та ОСОБА_1 був укладений договір піднайму № 192 квартири АДРЕСА_3 строком з 01 листопада 2015 року до 01 травня 2016 року. У зв`язку із закінченням строку дії договору відповідачу було запропоновано звільнити займане житло та здати його наймодавцю в установленому порядку, проте наймач на звернення не реагував, квартиру у добровільному порядку не звільнив. На думку Макарівської КЕЧ, проживання відповідача у спірній квартирі є безпідставним та незаконним, а також перешкоджає наданню цього житла військовослужбовцям та їх сім`ям.
 
Ухвалою Радомишльського районного суду Житомирської області 
від 29 вересня 2016 року до участі у справі як співвідповідач був залучений ОСОБА_2 .
 
У жовтні 2016 року ОСОБА_2 пред`явив зустрічний позов, в якому просив суд визнати за ним та членами його сім`ї: дружиною ОСОБА_1 , неповнолітньою донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право користування квартирою 
АДРЕСА_4 . ОСОБА_5 вимоги обґрунтовував тим, що він є військовослужбовцем Збройних Сил України та проживає разом з сім`єю у квартирі АДРЕСА_4 . Між ним таМакарівською КЕЧ був укладений договір № 125 найму зазначеної квартири строком з 12 липня 2013 року по 12 січня 2014 року, після закінчення строку якого між сторонами був укладений договір № 53 строком з 14 березня 2014 року по 15 квітня 2014 року. На думку позивача, з метою уникнення необхідності надання ордеру на вселення у спірну квартиру, між сторонами укладалися короткострокові договори найму, хоча фактично був укладений безстроковий договір найму житлового приміщення. Після закінчення строку дії договору № 53 відповідач не пред`являв до позивача вимоги про звільнення спірної квартири, тому позивач продовжує нею користуватися разом із членами своєї сім`ї.
 
Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області, у складі судді Свінцицького Л. В., від 26 грудня 2016 року у задоволенні позову Макарівської КЕЧ відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано за ОСОБА_6 та членами його сім`ї: ОСОБА_1 , 
ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , право користування квартирою АДРЕСА_4 . 
 
Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив із того, що розірвання договору найму житлового приміщення регулюється статтями 108 та 116 ЖК УРСР, 
1983 року, проте позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження порушенням наймачем та членами її сім`ї умов договору піднайму та не зазначено жодної підстави для виселення.
 
Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 27 березня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов Макарівської КЕЧ задоволено. Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_4 без надання іншого жилого приміщення. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що терміни дії короткострокових договорів найму та піднайму житла, на підставі яких відповідачі проживали у спірній квартирі, закінчився, ордер на вселення до спірного житла відповідачам не видавався, а тому підстави для визнання за ними права користування зазначеною квартирою відсутні.
 
У касаційній скарзі, яка надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 10 травня 2017 року, 
ОСОБА_2 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що Городоцькою гарнізонною житловою комісією було прийнято рішення про виділення спірної квартири 
ОСОБА_6 . Дане рішення є чинним, у встановленому порядку не оскаржено та не скасовано. Укладення будинкоуправлінням № 9 короткострокових договорів найму та піднайму мало на меті приховування справжніх намірів сторін на укладення безстрокового договору найму спірної квартири, при цьому невидача ордеру свідчить про бездіяльність з боку Макарівської КЕЧ та органів місцевого самоврядування та не залежить від наймача. Крім того, ОСОБА_2 зазначав, що після спливу строку договору найму, укладеного з ним, він продовжував проживати у спірний квартирі тривалий час, а отже договір вважається таким, що укладений на невизначений строк. Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та ухвалив законне рішення.
 
У запереченнях, які надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 22 серпня 2017 року, Макарівська КЕЧ просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_6 без задоволення, а рішення апеляційного суду – без змін, посилаючись на те, що апеляційний суд повно встановив фактичні обставини справи, які підтверджують незаконність та безпідставність проживання у спірній квартирі 
ОСОБА_1 та членів її родини.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року справу за позовом 
Макарівської КЕЧ до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Городоцька селищна рада Радомишльського району Житомирської області, будинкоуправління № 9, орган опіки та піклування Радомишльської районної державної адміністрації, про виселення без надання іншого жилого приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Макарівської КЕЧ, треті особи: селищна рада Радомишльського району Житомирської області, будинкоуправління № 9, орган опіки та піклування Радомишльської районної державної адміністрації, про визнання права користування жилим приміщенням призначено до судового розгляду.
                                   
Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року
№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» 
(далі – ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
27 квітня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Під час розгляду справи суди встановили, що будинок АДРЕСА_2 перебуває у власності Міністерства оборони України і знаходиться на балансі будинкоуправління № 9 Макарівської КЕЧ.
 
Відповідно до пункту 5.6 статуту будинкоуправління № 9, затвердженого начальником Макарівської КЕЧ, будинкоуправління № 9 за попередньою згодою із Макарівською КЕЧ має право передавати в оренду нерухоме майно, устаткування, інвентар, матеріальні цінності та інше майно, яке за ним закріплене, в порядку, передбаченому законом.  
 
Рішенням житлової комісії Макарівського гарнізону, яке оформлено протоколом № 1 від 05 квітня 2013 року одна двокімнатна квартира АДРЕСА_4 була виділена Головному центру спеціального контролю Національного центру управління та випробування космічних засобів Державного космічного агентства України  (а. с.81-82).
 
Відповідно до протоколу № 117 від 24 квітня 2013 року житловою комісією Головного центру спеціального контролю Національного центру управління та випробування космічних засобів Державного космічного агентства України (далі – ГЦСК) дану квартиру було виділено підполковнику     ОСОБА_6 , складом сім`ї з чотирьох осіб, про що було повідомлено Макарівську квартирно-експлуатаційну частину району (а. с.48).
 
17 липня 2013 року між будинкоуправлінням АДРЕСА_5 та ОСОБА_2 був укладений короткостроковий договір найму № 125 житлового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_4 строком на шість місяців з 12 липня 2013 року по 12 січня 2014 року. На підставі вказаного договору ОСОБА_2 та члени його сім`ї заселились до спірної квартири (а.с. 39).
 
14 березня 2014 року між сторонами був укладений новий короткостроковий договір найму № 53 строком дії з 14 березня 2014 року по 15 квітня 2014 року (а.с. 38).
 
19 листопада 2015 року між будинкоуправлінням АДРЕСА_5 та ОСОБА_1 було укладено договір піднайму житлового приміщення АДРЕСА_6 терміном дії шість місяців з 01 листопада 2015 року по 01 травня 2016 року (а. с.21).
 
Відповідно до пункту 2.2.9 зазначених вище договорів від 17 липня 
2013 року, від 14 березня 2014 року та від 19 листопада 2015 року по закінченню строку найму жилого приміщення відповідачі повинні звільнити його та здати наймодавцю в установленому законом порядку.  
 
ОСОБА_1 були направлені попередження наймодавця від 13 червня 
2016 року № 148 та від 20 липня 2016 року № 178 про те, що термін дії договору піднайму № 192 продовжуватись не буде та запропоновано звільнити займане житлове приміщення у добровільному порядку 
(а.с. 24-25).
 
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Держава гарантує забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК Української РСР та іншими нормативно-правовими актами (стаття 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до статті 118 ЖК Української РСР  службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
За правилами частин першої, другої статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до пункту 7 Порядку забезпечення військовослужбовців і членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 (далі Порядок), і 
пункту 2.1 Інструкції про організацію і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 577 від 06 жовтня 2006 року(далі Інструкція), військовослужбовцям та членам їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла надаються службові житлові приміщення. Службове житлове приміщення надається на час виконання військовослужбовцями обов`язків військової служби.
Згідно пункту 2.19 Інструкції підлягає виселенню зі службового житлового приміщення з усіма членами сім`ї, які з нею проживають, особа яка не має двадцяти років вислуги, у разі її звільнення з військової служби в запас або у відставку крім випадків, передбачених чинним законодавством.
Статтею 125 ЖК Української РСР передбачено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.
Таким чином, не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема, сім`ї військовослужбовців, які перебували на військовій службі не менш як десять років (стаття 125 ЖК Української РСР).
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України 
від 13 листопада 2013 року у справі № 6-115цс13.
Згідно зі статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень (стаття 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»).
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06) 02 грудня 2010 року, установив порушення статті 8  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло, втручання в їх права було непропорційним.
 
Відповідно до пункту 12 Порядку службові житлові приміщення надаються військовослужбовцям згідно з рішенням командира військової частини, яке погоджується з квартирно-експлуатаційним органом, за місцем проходження ними військової служби. 
 
Частина перша статті 58 ЖК України і пункт 12 Порядку передбачають, що на підставі рішення про надання житлового приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду, виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. 
 
Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщення у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення.
 
За змістом статті 62 ЦК України до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства.
 
Частиною першою статтею 821 ЦК України передбачено, що договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років.
 
Згідно із частиною першою статті 822 ЦК України у разі спливу строку дії договору найму житла наймач має переважне право на укладення договору найму житла на новий строку.
 
Не пізніше ніж за три місця до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на таких саме або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладення договору на новий строк. Якщо наймодавець не попередив наймача, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких саме умовах і на такий саме строк.
 
Але до договору найму житла, укладеного на строк до одного року (короткостроковий найм), не застосовуються положення частини першої статті 816, положення статті 818 та статей 822-824 цього Кодексу.
Вирішуючи спір, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, дійшов необґрунтованого висновку про задоволення первісного позову, оскільки відповідачі проживали у спірній квартирі на підставі договорів найму та піднайму на протязі трьох років станом на момент, коли наймодавець заявив про своє бажання припинити правовідносини найму (13 червня 2016 року). До того ж повідомлення про припинення правовідносин мало місце після закінчення строку дії договору № 192 
від 19 листопада 2015 року.
 
Втручання у право заявників на повагу до житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла. Якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів                   статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Позивач доводив, що виселення відповідачів необхідно для надання спірної квартири військовослужбовцям, які потребують забезпечення житлом. Однак, ОСОБА_2 є військовослужбовцем. Рішенням житлової комісії від 24 квітня 2013 року ГЦСК спірну квартиру було виділено саме йому. Квартирна справа підполковника ОСОБА_2 у квітні 2013 року була направлена начальником ГЦСК на адресу Макарівської КЕЧ.
 
За таких обставин виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їх дітей  ОСОБА_4 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_4 без надання іншого жилого приміщення не є співмірним меті, яка переслідувалась.
 
Суди установили, що на підставі ордера від 27 липня 1998 року 
№ 21/6 ОСОБА_1 та членам її сім`ї була виділена однокімнатна квартира АДРЕСА_7 . Рішення житлової комісії від 24 квітня 
2013 року ГЦСК приймалось у зв`язку із необхідністю поліпшення житлових умов родини ОСОБА_2 . Відомості про відмову ОСОБА_1 здати однокімнатну квартири у зв`язку із забезпеченням її чоловіка двокімнатною квартирою в матеріалах справи відсутні.
Таким чином, суд першої інстанції при розгляді первісних позовних вимог належним чином виконав вимоги статті 212 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) щодо оцінки доказів і дотримався вимог 
статті 213 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив обставини у справі та правильно вирішив спір.
 
Однак, суд касаційної інстанції не може погодитись з рішенням суду першої інстанції щодо визнання за ОСОБА_2 та членами його сім`ї права користування квартирою 
АДРЕСА_4 , оскільки суд не має права перебирати на себе повноваження органів державної влади і місцевого самоврядування у правовідносинах щодо забезпечення військовослужбовців службовим житлом, а судове рішення не може підмінити документи, на підставі яких виникає право користування службовим житлом.
 
За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду підлягає до часткового скасування із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.
 
Керуючись статтями 402, 409, 413, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 27 березня 2017 року у частині задоволення позовних вимог Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району Міністерства оборони України про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_4 без надання іншого жилого приміщення – скасувати. Залишити у цій частині в силі рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 26 грудня 
2016 року.
 
В іншій частині рішення Апеляційного суду Житомирської області                   від 27 березня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                                О. В. Білоконь
 
                                                                                                             Б. І. Гулько 
 
   Є. В. Синельников
 
   С. Ф. Хопта