Постанова
Іменем України
 
16 травня 2018 року
місто Київ 
 
справа № 189/1872/15-ц
провадження № 61-1636св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредекс фінанс»,
відповідач - ОСОБА_3,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс фінанс» на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року у складі судді Лукінової К. С. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року у складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Варенко О. П., Городничої В. С.,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредекс фінанс» (далі - ТОВ «Кредекс фінанс») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 7 542, 80 грн.
На обґрунтування своїх вимог позивач стверджував, що 10 квітня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» (далі - ПАТ «Платинум Банк») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір з обслуговуванням кредитної картки, страхуванням життя позичальника, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 7 489, 24 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0, 0001 річних; комісії за надання кредиту - 488, 00 грн, комісії за обслуговування кредиту - 225, 00 грн, на термін до 10 квітня 2015 року.
У подальшому первинним кредитором відступлено право вимоги за зазначеним кредитним договором. Зокрема, ПАТ «Платинум Банк» відступило право вимоги за кредитним договором на підставі договору факторингу від 26 вересня 2012 року № 20120926-Г Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК «БІЗНЕСФІНАНС» (далі - ТОВ «ФК «БІЗНЕСФІНАНС»), яке уклало договір факторингу 15 жовтня 2012 року № 3 з Товариством з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів»), яке відступило право вимоги ТОВ «Кредекс фінанс» на підставі договору факторингу від 08 травня 2015 року № 1/15-ФКю.
У зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язань за кредитними договорами утворилася заборгованість.
Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу від 08 травня 2015 року № 1/15-ФКю позивач набув право грошової вимоги до відповідача в сумі 7 542, 80 грн, з яких: 7 139, 20 грн - заборгованість за кредитом, 403, 60 грн - заборгованість зі сплати пені за несвоєчасність виконання зобов'язань.
Враховуючи наведене, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь зазначені грошові кошти та понесені судові витрати.
Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року відмовлено у задоволені позову.
Суд першої інстанції зробив висновок, що позивач пропустив строк позовної давності при зверненні до суду з цим позовом, оскільки останній платіж за кредитним договором здійснено відповідачем 11 червня 2012 року, а з позовом до суду ТОВ «Кредекс фінанс» звернулося лише 28 липня 2015 року.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції обґрунтовувалася тим, що судом першої інстанції під час розгляду справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права. Суд зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог з урахуванням того, що позивач пропустив строк звернення до суду, оскільки строк позовної давності до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) сплинув 12 червня 2013 року, а до інших вимог 12 червня 2015 року.
ТОВ «Кредекс фінанс», не погодившись із судовими рішеннями, у травні 2016 року подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, постановити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Касаційна скарга ТОВ «Кредекс фінанс» обґрунтовується доводами про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема зазначено, що строк позовної давності не пропущено, оскільки позичальник зобов'язання за кредитним договором виконував частково в період з 10 травня 2012 року до 30 вересня 2013 року, що свідчить про визнання ним свого боргу, переривання перебігу позовної давності та наявність заборгованості за кредитним договором. Також заявник зазначає, що останній платіж за кредитним договором був здійснений 30 вересня 2013 року, а з позовом він звернувся до суду 28 липня 2015 року, тобто в межах строку позовної давності.
Крім того, суди помилково виходили із того, що строк позовної давності вираховується за датою останньої оплати за кредитним договором, оскільки кредитним договором передбачено погашення заборгованості періодичними щомісячними платежами, тому строк позовної давності вираховується за кожним з цих платежів окремо.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2016 року відкрито касаційне провадження, ухвалою від 13 березня 2017 року справу за позовом ТОВ «Кредекс фінанс» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження 15 січня 2018 року передано до Верховного Суду.
Згідно із статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 10 квітня 2012 року між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір з обслуговуванням кредитної картки, страхуванням життя позичальника, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 7 489, 24 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0, 0001 річних; комісії за надання кредиту - 488, 00 грн, комісії за обслуговування кредиту - 225, 00 грн, на термін до 10 квітня 2015 року.
У подальшому первинним кредитором відступлено право вимоги за зазначеним кредитним договором. Зокрема, ПАТ «Платинум Банк» відступило право вимоги за кредитним договором на підставі договору факторингу від 26 вересня 2012 року № 20120926-Г ТОВ «ФК «БІЗНЕСФІНАНС», яке уклало договір факторингу 15 жовтня 2012 року № 3 з ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів», яке відступило право вимоги ТОВ «Кредекс фінанс» на підставі договору факторингу від 08 травня 2015 року № 1/15-ФКю.
За умовами кредитного договору від 10 квітня 2012 року № 1088/2656SFPR7 сума кредиту становила 7 489,24 грн, строк, на який наданий кредит, - 36 місяців, з щомісячним поверненням згідно з графіком платежів, встановленим додатком № 1 до договору. Відповідач порушував умови згаданого графіка, через що сплачені ним платежі погашали заборгованість в порядку, визначеному статтею 534 ЦК України. 
За період з 10 квітня 2012 року до 29 червня 2015 року за кредитним договором від 10 квітня 2012 року № 1088/2656SFPR7 відповідачем всього сплачено 2 700, 00 грн, з яких: на користь ПАТ «Платинум Банк» - 1 500, 00 грн; на користь ТОВ «ФК «БІЗНЕСФІНАНС» - 0, 00 грн; на користь ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів» - 1 200, 00 грн; на користь ТОВ «Кредекс фінанс» - 0, 00 грн.
Останній платіж відповідачем здійснено 16 вересня 2013 року, а нарахування відсотків та інших платежів зупинено 25 вересня 2012 року - під час відступлення права вимоги від ПАТ «Платинум банк».
Як зазначено у кредитному договорі, сторони встановили як строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в строк до 10 квітня 2015 року.
У зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором у неї утворилася заборгованість за кредитом у розмірі 7 139, 20 грн та за пенею у розмірі 403, 60 грн.
Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу від 08 травня 2015 року № 1/15-ФКю позивач набув право грошової вимоги до відповідача в сумі 7 542, 80 грн, з яких: 7 139, 20 грн - заборгованість за кредитом, 403, 60 грн - заборгованість зі сплати пені за несвоєчасність виконання зобов'язань.
Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд виходить із їх системного аналізу.
Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно за умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.
Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення виконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
За приписами статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно зі статтею 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з цим позовом.
Проте з таким висновком погодитися не можна.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
У статті 258 ЦК України для стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність строком в один рік.
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п'ята статті 261 ЦК України).
Якщо умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, якщо за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання.
При цьому право вимагати повернення щомісячних прострочених платежів у кредитора виникає за обставин, якщо ним дотримано строк давності за вимогами про повернення кредиту в цілому.
Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, яким є строк виконання зобов'язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.
Згідно з пунктом 1.1 кредитного договору від 10 квітня 2012 року кінцевим строком повернення кредиту сторонами визначено 10 квітня 2015 року, кінцевий строк повернення кредиту не змінювався, а тому станом на дату звернення із позовом до суду, 28 липня 2015 року, строк позовної давності за вимогами ТОВ «Кредекс фінанс» про повернення кредиту в цілому не сплив. При цьому суд першої інстанції не врахував, а суд апеляційної інстанції не усунув допущених порушень, що відповідно до додатка №1 до договору факторингу від 08 травня 2015 року №1/15-ФКю дата останнього платежу ОСОБА_3 за кредитним договором - 16 вересня 2013 року, що також свідчить про відсутність пропуску строку позовної давності позивачем.
Натомість ТОВ «Кредекс фінанс», як новий кредитор, до якого перейшли всі права та вимоги, пропустило строк позовної давності щодо стягнення пені за кредитним договором у розмірі 403, 60 грн. Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що нарахування відсотків та інших платежів зупинено 25 вересня 2012 року, в наступних місяцях не нараховувались, залишались незмінними до моменту пред'явлення позову, тобто до 28 липня 2015 року, у подальшому позовні вимоги не змінювались в частині розміру заборгованості.
Враховуючи, що відповідач у суді першої інстанції заявляла про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, спеціальний строк позовної давності щодо стягнення пені, визначений пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України, позивачем пропущений, Верховний Суд застосовує цю заяву до спірних правовідносин.
Зважаючи на наведене, Верховний Суд зробив висновок про скасування оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, а також ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «Кредекс фінанс», зокрема в частині стягнення кредиту в розмірі 7 139, 20 грн. У частині стягнення пені вимоги не підлягають задоволенню у зв'язку з пропуском строку позовної давності, встановленої в один рік. Відповідач не спростувала наявного розміру заборгованості.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Відповідно до частин першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII) ставка судового збору за подання позову складала 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» мінімальна заробітна плата становила 1 218, 00 грн.
Відповідно до підпунктів 6, 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції Закону України від 26 вересня 2015 року № 670-19) ставка судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду становила 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги та за подання касаційної скарги становила 120 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
Зважаючи на наведене, судові витрати, понесені у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції становлять 511, 56 грн та в суді касаційної інстанції - 292, 32 грн та підлягають відшкодуванню відповідачем на користь позивача.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс фінанс» задовольнити частково. 
Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс фінанс» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс фінанс» заборгованість за кредитним договором у розмірі 7 139, 20 грн.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс фінанс» судові витрати, понесені у зв'язку із розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, в розмірі 511, 56 грн.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс фінанс» судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції в розмірі 292, 32 грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. А. Стрільчук
 
Судді                                                                                                 А. C Олійник
 
                                                                                                            С. О. Погрібний
 
                                                                                                            О. В. Ступак
 
                                                                                                            Г. І. Усик