ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2018 року 
м. Київ

Справа №  910/3121/17 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Катеринчук Л.Й. - головуючий, Білоус В.В., Пєсков В.Г.

учасники справи:
позивач - Приватне акціонерне товариство "Автокапітал"
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛАА ТРАНС"

розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю  "ЛАА ТРАНС"
на постанову Київського апеляційного господарського суду 
від 17.01.2018
у складі колегії суддів: Мальченко А.О. (головуючий), Дикунська С.Я., Жук Г.А.
та на рішення Господарського суду міста Києва
від 05.04.2017
у складі судді Лиськова М.О.
за позовом Приватного акціонерного товариства "Автокапітал"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАА ТРАНС"
про стягнення 97 876, 06 грн.

ПРОЦЕДУРА КАСАЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ У ВЕРХОВНОМУ СУДІ
1. 12.02.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛАА ТРАНС" звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.01.2018 та рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2017 у справі №910/3121/17 в порядку статей 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017, чинній з 15.12.2017.
2. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №910/3121/17 було визначено колегію суддів Верховного Суду у складі: головуючий суддя - Катеринчук Л.Й., суддя - Білоус В.В., суддя - Пєсков В.Г., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.02.2018.
3. Ухвалою від 26.02.2018 Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАА ТРАНС" та ухвалив здійснити перегляд постанови Київського апеляційного господарського суду від 17.01.2018 та рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2017 у справі №910/3121/17 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
4. Представником позивача 22.02.2018 подано відзив на касаційну скаргу. 
5. На розгляд касаційного суду винесено проблему застосування норм матеріального права - статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 13, 526, 651 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

ПРОВАДЖЕННЯ У СУДАХ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Короткий зміст позовних вимог
6. 11.03.2011 Приватне акціонерне товариство "Автокапітал" (далі - позивач) передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛАА ТРАНС" (далі - відповідач) прийняло у тимчасове платне користування обладнання згідно з Актом прийому-передачі DCU/DBU №170228 SDconnect 4 від 11.03.2011. 
7. Починаючи з жовтня 2013 року до повернення обладнання за Актом прийому-передачі DCU/DBU №170228 SDconnect 4 від 30.06.2014 відповідач припинив здійснювати оплату за користування обладнанням.
8. Доказом того, що відповідач користувався обладнанням протиправно та не сплатив кошти за його користування, позивач зазначив:
- Акт прийому-передачі DCU/DBU №170228 SDconnect 4 від 11.03.2011 відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв у тимчасове платне користування певне обладнання;
- акти виконаних робіт (наданих послуг) за користування обладнанням, які підписані обома сторонами за грудень 2013 року, січень 2014 року та травень 2014 року;
- Претензія позивача №49/06 від 20.06.2014 та відповідь відповідача №101 від 27.06.2014 на неї, тобто переписка між сторонами, у якій позивач виставив претензію з оплати за грудень 2013 року, січень 2014 року та травень 2014 року, а відповідач погодився повністю розрахуватись, однак, затримку в розрахунку пояснив тяжким фінансовим становищем, докази відправки претензії та отримання відповіді на неї;
9. Часткова оплата відповідачем після заявлення зазначеної претензії коштів на загальну суму 6 000 грн., що підтверджує часткову оплату за користування обладнанням згідно з Актом №АК-0000933 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31.10.2013, та свідчить про визнання свого боргу зі сплати грошових коштів за надані послуги перед позивачем по всіх зазначених Актах здачі-прийняття робіт (надання послуг).
10. Відповідач гарантував, що застосує усі існуючі можливості, щоб погасити заборгованість у найкоротші терміни. Разом з тим, розмір заборгованості відповідача на момент звернення до суду становив 97 876, 06 грн. 
Короткий зміст рішення першої інстанції
11. Суд першої інстанції прийняв до уваги надані позивачем докази, погодився з ними та, зважаючи на відсутність будь-яких доказів щодо оплати заборгованості за актами, вирішив, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу на суму 97 876, 06 грн. є обґрунтованими, позов задовольнив повністю, стягнув з відповідача на користь позивача 97 876, 06 грн. основного боргу та 1 600 грн. витрат зі сплати судового збору. 
12. Місцевий суд відхилив доводи відповідача про те, що справа про той же предмет спору між тими ж сторонами, згідно тих же правових підстав вже розглядалась судами, зазначивши про те, що підставами даного позову є відшкодування плати за користування майном, а підставами позову у справі №910/11762/16 було стягнення лізингових платежів, а отже вони є різними.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції та скасування її Постановою ВГСУ
13. Апеляційний суд, розглянувши справу повторно, постановою від 06.06.2017 апеляційну скаргу відповідача задовольнив частково, скасував рішення суду першої інстанції від 05.04.2017 у даній справі та припинив провадження у справі №910/3121/17 з посиланням на вимоги пункту 2 частини 1 статті 80 ГПК України (є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав) (т. 1, а.с. 139-145).
14. Апеляційний суд зазначив, що сторони, підстава та предмет позову у даній справі є тотожними з пов'язаною справою №910/11762/16. Зокрема, сторонами є Приватне акціонерне товариство "Автокапітал" (як позивач) та Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛАА ТРАНС" (як відповідач). Предметом є стягнення грошової суми, що є оплатою за користування діагностичним обладнанням, ідентичним обладнанню у даній справі. Борговим періодом у справі №910/11762/16 визначено період жовтень 2013 року - червень 2014 року. Борговим періодом у даній справі є жовтень 2013 року - травень 2014 року. Тобто, спірний період у даній справі входить у вже розглянутий період в іншій справі №910/11762/16, за виключенням червня 2014 року. 
15. Також колегія суддів визнала помилковими твердження позивача, оцінивши по-іншому наявні у матеріалах справи акти здачі-приймання робіт (надання послуг) за період жовтень 2013 року - травень 2014 року, зазначивши про те, що вони містять посилання на договір оперативного лізингу (оренди) діагностичного обладнання від 01.12.2004 №SD09/04/2, виконання якого було предметом спору у справі №910/11762/16. Апеляційним судом встановлено, що такі ж посилання на договір №SD09/04/2 від 01.12.2004 містить і претензія від 20.06.2014 №49/06, а отже, такі докази стосуються правовідносин за договором лізингу, а не іншого зобов'язання з користування майном. 
З огляду на встановлене та на здійснену апеляційним судом власну оцінку доказів про те, що докази позивача стосуються договірних зобов'язань з лізингу згідно з договором лізингу №SD09/04/2 від 01.12.2004 та не можуть підтверджувати виникнення інших зобов'язань, апеляційний суд дійшов висновку про те, що встановлення таких фактичних обставин спірних правовідносин, виключає можливість подальшого розгляду позовного провадження у даній справі та має наслідком припинення провадження у справі №910/3121/17 згідно з пунктом 2 частини 1 статті 80 ГПК України. 
16. Постановою Вищого господарського суду України від 27.09.2017 скасовано постанову апеляційного суду з направленням справи №910/3121/17 на розгляд до суду апеляційної інстанції. Постанова касаційного суду мотивована тим, що в даному випадку апеляційний суд не дослідив сукупність трьох елементів (збіг сторін, предмета та підстав позову), які є передумовою для припинення провадження у справі позовного провадження, оскільки зазначені позивачем в позовній заяві у справі №910/3121/17 підстави позову (заборгованість за надані послуги передачі майна в користування за актами здачі-приймання робіт за жовтень 2013 року - травень 2014 року) істотно відрізняються від підстав позову (прострочена дебіторська заборгованість за договором операційного лізингу (оренди) №SD0904/2 від 01.12.2004) у справі №914/2711/15, при розгляді якої суд дійшов висновку про недоведеність наявної заборгованості відповідача за спірним договором, наслідком чого стало прийняття судом рішення від 18.08.2016 про відмову в позові. Відтак, при винесенні оскаржуваної постанови судом апеляційної інстанції помилково зроблено висновок про тотожність підстав позову у справах №910/3121/17 та №914/2711/15, а тому висновок про наявність процесуально-правових підстав для припинення провадження у даній справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 80 ГПК України є таким, що не ґрунтується на нормах процесуального права (т. 1, а.с. 197-200).
17. Постановою апеляційного суду від 17.01.2018 апеляційну скаргу відповідача на рішення Господарського суду міста Києва 05.04.2017 задоволено частково, рішення від 05.04.2017 скасовано частково, позов задоволено частково та стягнено з відповідача на користь позивача 60 093, 22 грн. основного боргу та 982, 35 грн. судового збору; в іншій частині позову відмовлено.
18. Постанова апеляційного суду вмотивована тим, що на виконання вказівок касаційного суду згідно з постановою ВГСУ від 27.09.2017 апеляційним судом у складі іншої колегії суддів апеляційного суду здійснено протилежну оцінку фактичних обставин справи по відношенню до тієї оцінки, яка вже була зроблена апеляційним судом, зокрема, прийнято до уваги як допустимі докази виникнення між сторонами спору правочину з передачі майна (діагностичного обладнання для автомобілів) шляхом обміну письмовими документами (актами здачі-приймання робіт за жовтень 2013 року - травень 2014 року, претензією та відповіддю на неї), що за висновками апеляційного суду свідчить про досягнення згоди між сторонами на укладення правочину з передачі майна в користування, який не співпадає з правочином із передачі того ж майна в лізинг, заборгованість за яким була предметом стягнення у справі №914/2711/15. Зокрема, в ході повторного апеляційного розгляду апеляційним судом прийнято до уваги пояснення представників позивача про те, що заявлену суму заборгованості вони просять стягнути з відповідача не на підставі договору №SD0904/2 від 01.12.2004, а на підставі актів приймання-передачі робіт (надання послуг), які останнім підписані без зауважень щодо обсягу та вартості, однак з посиланням на договір лізингу №0904/2 від 01.12.2004 (т. 1, а.с.37-38, 47-54). Також апеляційним судом встановлено, що між сторонами були підписані такі акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) на загальну суму 66 093, 22 грн.: №АК-0000933 від 31.10.2013 на суму 10 954, 79 грн.; №АК-0001034 від 30.11.2013 на суму 10 824, 98 грн.; №АК-0000106 від 28.02.2014 на суму 13 588, 20 грн.; №АК-0000174 від 31.03.2014 на суму 15 018, 17 грн.; №АК-0000253 від 30.04.2014 на суму 15 707, 08 грн.; обставини щодо часу підписання зазначених актів керівником відповідача, який на момент розгляду справи звільнився, не змінюють та не спростувати факту користування діагностичним обладнанням та обов'язку здійснити оплату за таке користування юридичною особою, а також про те, що акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) на загальну суму 37 782, 84 грн., а зокрема, №АК-0001134 від 31.12.2013 на суму 11 001, 78 грн., №АК-0000027 від 31.01.2014 на суму 10 810, 64 грн. та №АК-0000354 від 31.05.2014 на суму 15 970, 42 грн. не були підписані зі сторони відповідача. Доказів направлення позивачем зазначених актів для підписання відповідачеві суду не надано. Суд апеляційної інстанції не погодився з висновком місцевого господарського суду про те, що відповідач шляхом часткової оплати за актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №АК-0000933 від 31.10.2013 після виставлення претензії №49/06 від 20.06.2014 вчинив дію, яка свідчить про визнання свого боргу перед позивачем за всіма актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), оскільки, на переконання колегії суддів, зазначені дії свідчать лише про визнання заборгованості саме за вказаним актом, який, крім того, був підписаний обома сторонами. 
19. При цьому, апеляційний суд дійшов висновку, що зазначені позивачем у позовній заяві підстави позову (заборгованість за надані послуги за актами здачі-приймання робіт за жовтень 2013 року - травень 2014 року) істотно відрізняються від підстав позову (прострочена дебіторська заборгованість за договором №SD0904/2 від 01.12.2004 операційного лізингу (оренди) у справі №910/11762/16, при розгляді якої суди дійшли висновку про недоведення позивачем обставин правомірного збільшення місячних платежів в односторонньому порядку та наявної заборгованості відповідача за спірним договором, у зв'язку з чим йому було відмовлено в позові. 

УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ В КАСАЦІЙНОМУ СУДІ
Доводи скаржника (позивача у справі)
20. Скаржник з рішенням апеляційного суду не погодився, у касаційній скарзі зазначив, що:
- судом було порушено статтю 316 ГПК України в редакції з 15.12.2017, оскільки суд апеляційної інстанції помилково витлумачив вказівки касаційного суду щодо посилання позивача на різні предмети позову у справі №910/3121/17 та справі №910/11762/16, як такі, що зобов'язують його здійснити переоцінку доказів та обставин у справі, яким вже була дана оцінка апеляційним судом;
- вказівки касаційного суду стосувались виключно застосування норм процесуального права про необхідність юридичного аналізу підстав (трьох передумов) для закриття провадження у справі відповідно до пункту 2 частини 1 статті 80 ГПК України в редакції до 15.12.2017 та жодним чином не стосувались питання про наявність окремих підстав для виникнення додаткових грошових зобов'язань відповідача, а тому постанова апеляційного суду прийнята з порушенням приписів статті 316 ГПК України в редакції з 15.12.2017;
- зміна умов договору могла мати місце виключно шляхом укладення його сторонами додаткових угод, а зміна умов договору шляхом складання актів приймання-передачі наданих послуг, в яких є посилання на договір лізингу №SD0904/2 від 01.12.2004, неправильно оцінена апеляційним судом, як спосіб укладення нового правочину з передачі майна в користування за плату, та не породжує обов'язків згідно із статтями 526, 651 ЦК України;
- апеляційним судом в порушення статей 73, 74, 77, 86 ГПК України в редакції з 15.12.2017 прийнято до уваги недопустимі докази в обґрунтування укладення правочину з передачі майна в користування за плату (акти приймання-передачі послуг, в яких є посилання на договір лізингу №SD0904/2 від 01.12.2004, а також відповідь на претензію з посиланням на той же договір лізингу);
- позов ПАТ "Автокапітал" у справі, що розглядається, є відвертим зловживанням позивача своїм правом на звернення до суду, яке було продиктоване намаганням стягнути з відповідача неіснуючу заборгованість після отримання відмови в задоволенні позову у справі №910/11762/16 про зміну в односторонньому порядку лізингових платежів всупереч умов договору лізингу;
- задоволення позову ТОВ "Автокапітал" є порушенням одного з основних принципів права на справедливий суд, а саме порушення принципу правової певності та остаточності судового рішення у справі №910/11762/16, відповідно до змісту якого жодна з сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. 
Доводи інших учасників справи
21. Позивач у відзиві на касаційну скаргу з доводами скаржника не погодився та зазначив, що оскільки правовідносини між сторонами виникли на підставі правочину після передачі відповідачу у тимчасове платне користування обладнання, оплата за користування обладнанням надходила на підставі актів приймання-передачі робіт (надання послуг), які відповідачем підписані без зауважень щодо обсягу послуг та вартості, яку необхідно сплатити; відповідачем не доведено того, що акти складені саме на підставі Договору лізингу №SD0904/2 від 01.12.2004.

НОРМИ ПРАВА, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ 
22. Господарський процесуальний кодекс України в редакції Закону України №1798-ХІІ від 06.11.1991
Частина 2 статті 4-3 - сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.
Частина 4 статті 22 - позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.
Стаття 54 - позовна заява подається до господарського суду в письмовій формі і підписується повноважною посадовою особою позивача або його представником, прокурором, громадянином-суб'єктом підприємницької діяльності або його представником. Позовна заява повинна містити: ….  зміст позовних вимог; якщо позов подано до кількох відповідачів, - зміст позовних вимог щодо кожного з них (пункт 4).
Стаття 57 - до позовної заяви додаються документи, які підтверджують: … 2) відправлення відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів; 3) сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі; 4) обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
Пункт 2 частини 1 статті 80 - господарський суд припиняє провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.
23. Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"
Частина 1 статті 9 - підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Частина 2 статті 9 - первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: 
назву документа (форми); 
дату складання; 
документ; 
зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; 
посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; 
особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. 
24. Закон України "Про фінансовий лізинг"
Частина 1 статті 6 - договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. 
Частина 2 статті 6 - істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 
Частина 1 статті 16 - сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. 
25. Цивільний кодекс України
Стаття 11 - цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.  Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.  У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.  У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.  У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.
Частина 1 статті 202 - правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. 
Стаття 509 - зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Стаття 759 - за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Частини 1, 2 статті 806 - за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. 
26. Господарський кодекс України
Частина 1 статті 284 - істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу. 
Частини 1, 7 статті 292 - лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Правове регулювання лізингу здійснюється відповідно до цього Кодексу та інших законів. 

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
А. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
А.1. Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції
27. З огляду на те, що відповідно до статті 300 ГПК України в редакції з 15.12.2017, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, колегія суддів Верховного Суду зазначає про неприйнятність доводів скаржника про неналежну оцінку того чи іншого доказу у справі. 
А.2. Щодо застосування норм матеріального та процесуального права, мотиви прийняття (відхилення) доводів касаційної скарги
28. Аналіз приписів статей 4-3, 22, 54, 57 ГПК України свідчить про те, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Підставою позову можуть бути як один, так і декілька юридичних фактів матеріально-правового характеру (фактична підстава позову), які обґрунтовуються в позовній заяві посиланням на відповідні нормативно-правові акти (правова підстава позову). Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування у справі, є гарантією права відповідача на захист проти заявленого до нього позову та визначає спрямованість дій суду при розгляді справи на створення учасникам справи необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування норм матеріального та процесуального права, що є реалізацією принципу диспозитивності суду при розгляді господарського спору.
Скасовуючи ухвалу апеляційного суду про припинення провадження у справі з посиланням на розгляд такої ж справи у господарських судах Постановою Вищого господарського суду України від 27.09.2017, суд касаційної інстанції зазначив про необхідність дослідження апеляційним судом наявності сукупності трьох елементів (збіг сторін, предмету та підстав позову), які є передумовою для припинення провадження у справі позовного провадження, оскільки відсутність такої сукупності виключає можливість припинення провадження у справі згідно з пунктом 2 частини 1 статті 80 ГПК України в редакції до 15.12.2017.
29. Суд вважає за необхідне зазначити, що виходячи з аналізу положень статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", статей 202, 759, 806 ЦК України, статей 284, 292 ГК України, статей 6, 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", акти приймання-передачі виконаних робіт в сукупності з претензією та відповіддю на неї не можуть вважатися діями осіб, що обґрунтовують укладення самостійного правочину (договору найму чи договору лізингу), оскільки такі акти не є дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а лише є документальним способом підтвердження обсягу фактично виконаних робіт. Виставляючи такий акт, одна із сторін лише інформує іншу сторону про наявний факт виконання, однак такий акт не може вважатись самостійним документом окремо від договору, а відтак, оцінка наявності даного доказу має здійснюватись в сукупності з іншими наявними доказами у справі, а також враховувати аналіз дій кожної із сторін, спрямованість їх на виникнення тих чи інших зобов'язань. 
30. Суд погоджується з доводами скаржника про те, що підписання актів прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) не є підтвердженням наданням письмової згоди на підвищення ціни виконання таких робіт (надання послуг), оскільки мета виставлення таких актів не співпадає з метою укладення договору. Такі акти є похідними первинними документами бухгалтерського обліку, які підтверджують виконання певного договору. Разом з тим, слід зазначити, що у випадку незгоди з підвищенням ціни, яку повинна сплатити сторона за виконану роботу (надану послугу) за договором лізингу, така сторона не звільняється від обов'язку оплати фактично наданих робіт/послуг згідно з умовами укладеного договору. 
31. Суд погоджується з доводами скаржника про те, що скасовуючи постановою ВГСУ від 27.09.2017 ухвалу суду апеляційної інстанції про припинення провадження у даній справі, касаційний суд не давав вказівок суду апеляційної інстанції щодо певної оцінки доказів при здійсненні апеляційного розгляду справи, оскільки такі вказівки виходили б за межі повноважень касаційного суду, а зазначив про порушення норм процесуального права на предмет припинення провадження у справі. З огляду на таке, здійснена апеляційним судом оцінка доказів не може вважатися такою, що є виконанням вказівок касаційного суду відповідно до постанови ВГСУ від 27.09.2017 у даній справі.  
32. Суд зазначає, що відповідно до частини 3 статті 35 ГПК України в редакції до 15.12.2017, обставини, встановлені рішенням суду у господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Як вбачається з мотивувальної частини рішення Господарського суду міста Києва 18.08.2016 у справі №910/11762/16 судом відмовлено у стягненні заборгованості за договором операційного лізингу №SD0904/2 від 01.12.2004 за період жовтень 2013 року - червень 2014 року на суму 113 904, 99 грн. з посиланням на збільшення в односторонньому порядку вартості лізингових платежів з порушенням умов договору лізингу та безпідставність виставлених до оплати рахунків за зазначений період (т. 1, а.с. 95). Рішення суду залишено в силі апеляційним та касаційним судами. Зазначені обставини в силу частини 3 статті 35 ГПК України в редакції до 15.12.2017 приймаються до уваги касаційним судом, як такі, що є преюдиційними та не потребують доказування. Отже, акти приймання-передачі наданих послуг за період жовтень 2013 року - травень 2014 року, складені з посиланням на договір №SD0904/2 від 01.12.2004 мають оцінюватися судом в сукупності з преюдиційними обставинами, встановленими у справі №910/11762/16 про безпідставність зміни розміру лізингових платежів за зазначений період. Однак, в порушення принципів оцінки доказів за сукупністю обставин справи та з невірним посиланням на вказівки касаційного суду, апеляційний суд здійснив вибіркову оцінку зазначених доказів як таку, що обґрунтовує виникнення зобов'язань за фактичне надання майна в користування.
33. Також, Суд зазначає про те, що в порушення приписів статей 32, 34, 36 ГПК України в редакції до 15.12.2017 судом першої інстанції та приписів статей 73, 74, 77 ГПК України в редакції з 15.12.2017 судом апеляційної інстанції прийнято до уваги недопустимі докази (ніким не засвідчені фотокопії актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) за договором №SD0904/2 від 01.12.2004) (т. 1, а.с. 47, 48, 51, 52, 53).
Б. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
34. З огляду на зазначене, приймаючи до уваги, що обов'язок доказування підставності позову покладено на позивача та очевидне нехтування позивачем обов'язком добросовісного надання доказів, оскільки ним подано до суду копії незасвідчених документів, приймаючи до уваги преюдиційні обставини справи №910/11762/16 про незаконність зміни вартості послуг оперативного лізингу за спірний період жовтень 2013 року - травень 2014 року, помилковість висновків апеляційного суду про надання вказівок касаційним судом щодо переоцінки доказів у справі, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не знаходить підстав для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд.
Суд вважає за можливе скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій як такі, що прийняті з порушенням норм процесуального та матеріального права щодо виникнення цивільно-правових зобов'язань, та керуючись статтями 11, 509, 759, 806 ЦК України, статтями 13-15, 74, 75, 77, 79, 238, 240 ГПК України в редакції з 15.12.2017 прийняти у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову з огляду на недоведення позивачем допустимими доказами виникнення інших правовідносин з користування відповідачем належним йому конкретним майном (обладнанням SD 170228, окрім правовідносин за договором лізингу №SD0904/2 від 01.12.2004, який є різновидом договорів з передачі майна в користування), та прийняти до уваги преюдиційні обставини, встановлені у справі №910/11762/16 щодо безпідставності збільшення розміру плати за користування переданим в лізинг майном за період жовтень 2013 року - травень 2014, який є спірним періодом стягнення і в даній справі на предмет стягнення 97 876, 06 грн. заборгованості та 1 600 грн. за актами приймання-передачі послуг, складеними в межах періоду, який охоплюється предметом спору у даній справі. 
35. Суд зазначає, що головним аспектом права на справедливий суд є забезпечення принципу правової певності (res judicata), зміст якого полягає в тому, жодна із сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи чи нового її вирішення. А справа має бути розглянута судом в розумні строки, порушення яких є очевидним порушенням права на справедливий суд.
Суд вважає, що відповідач, як сторона в даному позовному провадженні, вправі очікувати, що висновки суду у справі №910/11762/16 про безпідставність зміни в односторонньому порядку плати за користування переданим в лізинг майном за період жовтень 2013 року - травень 2014 будуть прийматися до розгляду між тими ж сторонами при розгляді інших справ відповідно до частини 3 статті 35 ГПК України в редакції до 15.12.2017, що також є складовою частиною права на справедливий суд згідно із статтею 6 Конвенції, а спір між сторонами буде розглянуто в розумні строки. 
В. Судові витрати 
36. У зв'язку із скасуванням прийнятих судами рішень та прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, Суд стягує з позивача на користь відповідача понесені ним витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (1 760 грн.) та касаційної інстанції (3 200 грн.) на загальну суму 4 960 грн.
На підставі викладеного та керуючись статтями 238, 240, 308, 311, 315 ГПК України в редакції Закону України №2147-VІІI від 03.10.2017, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю  "ЛАА ТРАНС" задовольнити.
2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.01.2018 та рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2017 у справі №910/3121/17 скасувати.
Прийняти у справі №910/3121/17 нове рішення. У задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Автокапітал" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАА ТРАНС" про стягнення 97 876, 06 грн. заборгованості та 1 600 грн. за актами приймання-передачі послуг за період жовтень 2013 року - травень 2014 відмовити.
3. Стягнути із Приватного акціонерного товариства "Автокапітал" (01004, місто Київ, вулиця Велика Васильківська, будинок 15/2, код ЄДРПОУ 31750520) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАА ТРАНС" (03134, місто Київ, вулиця Симиренка, будинок 36, код ЄДРПОУ 31718995) 4 960 (чотири тисячі дев'ятсот шістдесят) грн. 00 (нуль) коп. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг.
Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Л.Й. Катеринчук

Судді                                                                                                В.В. Білоус
                                                                                                   
                                                                                                         В.Г. Пєсков