Постанова
Іменем  України 
 
20 червня 2018 року
 
м. Київ
 
справа № 461/1561/16
провадження № 61-28085св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
представники позивача: адвокат ОСОБА_2, ОСОБА_3,
відповідач - ОСОБА_4,
представник відповідача - адвокат ОСОБА_5,
 
розглянув  у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова у складі судді Мисько Х. М. від 16 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Левика Я. А., Струс Л. Б., Шандри М. М. від 08 серпня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                           ОСОБА_4 про визнання договору найму житла недійсним.
 
Позовна заява мотивована тим, що він є власником квартири № АДРЕСА_1, яку він успадкував після смерті            ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. За життя, 22 вересня 2008 року, ОСОБА_6 уклала з ОСОБА_4 договір найму житлової площі. 
 
01 серпня 2016 року позивач подав доповнення та уточнення до позовної заяви, у яких зазначав, що вказаний договір не містить всіх істотних умов договору найму, а саме, не містить інформації щодо особи власника та наймача, відсутній предмет договору, не встановлений розмір оплати за найм, строки оплати та термін його дії. Дату договору вважає спірною, а посвідчення підписів Львівського комунального підприємства «Центральне» незаконним, тобто вважає, що сторони не дійшли згоди щодо істотних умов договору та такий не посвідчений нотаріально.
 
Посилаючись на вказані обставини та з урахуванням уточнення позовних вимог, просив визнати договір на здачу житлової площі у найм від                           22 вересня 2008 року недійсним, нечинним, нікчемним; зобов'язати Галицький районний відділ ДМС України на його вимогу виписати               ОСОБА_4 та та його сина ОСОБА_4 з квартири № АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_4 відшкодувати на користь позивача майнову шкоду за час користування захопленою квартирою протягом трьох останніх років в сумі 72 000,00 грн та у рахунок відшкодування моральної шкоди 500 000,00 грн; зобов'язати ОСОБА_4 виселитись із вказаної квартири в десятиденний термін після отримання рішення суду.
 
Рішенням  Галицького районного суду м. Львова від 16 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.  
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав суду належних та допустимих у розумінні приписів статей 10, 60 ЦПК України доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовував свої вимоги. 

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 08 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції. 
 
У серпні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що договір на здачу житлової площі у найм від 22 вересня                     2008 року не містить всіх істотних умов договору, не був нотаріально посвідчений, тому не є укладеним і не створює прав та обов'язків для сторін. Крім того, вказаний договір є розірваним, оскільки за життя ОСОБА_6 повідомила ОСОБА_4 про припинення його дії.
 
Відзив на касаційну скаргу відповідач до суду не подав.
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
18 травня 2018 року до Верховного Суду надійшла вказана справа.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що ОСОБА_1 є власником квартири № АДРЕСА_1, яку він успадкував після смерті            ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. 
 
22 вересня 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір на здачу житлової площі у найм, а саме,квартири АДРЕСА_1
 
ОСОБА_4 та його син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровані за вказаною адресою.
 
Відповідно до статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.
 
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Відповідно до статті 158 ЖК УРСР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму.
 
Статтею 159 ЖК УРСР передбачено, що предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом), а також частина кімнати. Не можуть бути самостійним предметом договору найму приміщення, непридатні для проживання (підвали тощо), а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора та ін.). Жиле приміщення здається наймачеві на визначений строк або без зазначення строку.
 
Відповідно до статті 168 ЖК УРСР укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем. Дострокове розірвання договору найму жилого приміщення з ініціативи наймодавця можливе лише за згодою наймача. Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. Договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо наймач або особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а також у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги.
 
Згідно зі статтею 170 ЖК УРСР при переході права власності на жилий будинок, (частину будинку, квартиру), в якому знаходиться здане в найом жиле приміщення, до іншої особи договір найму зберігає силу до закінчення зазначеного в ньому строку. Якщо договір найму укладено без зазначення строку, новий власник будинку (квартири) вправі вимагати його розірвання у випадках і в порядку, передбачених статтею 168 цього Кодексу.
 
Зі змісту договору на здачу житлової площі у найм від 22 вересня                       2007 року вбачається, що ОСОБА_6 здала ОСОБА_4 у найм квартиру № АДРЕСА_1, на постійній основі, безоплатно. Вказаний договір зареєстрований 22 вересня 2007 року в Львівському комунальному підприємстві «Центральне» (а. с. 5).
 
З урахуванням встановлених обставин, суди попередніх інстанцій, дійшли правильного висновку про недоведеність позивачем підстав, якими він обґрунтовував свої вимоги щодо недійсності, нікчемності оспорюваного договору.
 
Умови оспорюваного договору відповідають чинному на момент його укладання законодавству. 
 
Встановлення безстроковості та безоплатності договору не суперечить вимогам закону та відповідає принципу свободи правочину. 
 
Належних та допустимих доказів того, що за життя ОСОБА_6 виявила волю на припинення договірних відносин найму з відповідачем, матеріали справи не містять. 
 
У той же час, вирішуючи спір по суті та вважаючи, що за встановлених обставин, відсутні підстави і для виселення відповідача зі спірної квартири, суди не звернули уваги на те, що обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_1 посилався на те, що 30 грудня 2015 року та 13 січня                       2016 року він повідомляв відповідача про необхідність звільнення спірної квартири, про що останній не заперечував. Проте вимоги позивача залишилися відповідачем без належного реагування. 
 
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
 
Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, частиною четвертою якої передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
 
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
Суди попередніх інстанцій не врахували, що позивач у порядку, передбаченому статтею 168 ЖК УРСР, як власник спірної квартири, скористався своїм правом на припинення договірних відносин найму спірної квартири із відповідачем. Тому зайняття останнім  указаного житла є порушенням права  ОСОБА_1 на користування та розпорядження своїм майном.
 
Суди належним чином не перевірили доводи позивача щодо наявності підстав для виселення відповідача із спірної квартири.
 
Встановивши факт відповідності оспорюваного договору найму вимогам чинного законодавства та відсутності підстав для його припинення з наведених у позові обставин, суди не врахували, що правомірність зайняття відповідачем квартири не є беззаперечним фактом користування нею, оскільки законодавцем захищено інститут права власності і позивач, як новий власник спірної квартири, має право на користування своїм майном. Тим більше, що позивачем в установленому законом порядку було повідомлено відповідача про свій намір використовувати спірне житло у власних інтересах. 
 
З урахуванням наведеного, висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для виселення відповідача зі спірної квартири є передчасними.
 
За таких обставин суди не виконали своїх обов'язків, визначених законом, повно, всебічно й об'єктивно не з'ясували усіх обставин справи та не надали їм належної оцінки та ухвалили рішення, які не можна визнати законними та обґрунтованими в силу вимог статті 263 ЦПК України, що відповідно до статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування в частині вирішення спору про виселення із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Керуючись статтями 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 08 серпня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про виселення скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
В іншій частині рішення Галицького районного суду м. Львова від                            16 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 08 серпня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.
 
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції судові рішення судів попередніх інстанцій в скасованій частині втрачають законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | Н. О. Антоненко
| В. І. Журавель
| В. М. Коротун
| В. П. Курило