Постанова
Іменем України

16 травня 2018 року 
м. Київ
 
справа № 409/2471/15-ц 
провадження № 61-2976св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Стрільчука В. А., суддів: Карпенко С. О.,  Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя - доповідач), Усика Г.І.,        

 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії Акціонерного товариства «Укрексімбанк»,
відповідач - ОСОБА_2, 
третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Млін-Сервіс»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії Акціонерного товариства «Укрексімбанк» на рішення Апеляційного суду Луганської області від 16 травня 2016 року у складі колегії суддів: Коновалової В. А., Гаврилюка В. К., Луганської В. М.,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії Акціонерного товариства «Укрексімбанк» (далі - ПАТ «Укрексімбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Млін - Сервіс» (далі - ТОВ «Млін - Сервіс») про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов обгрунтовано тим, що 01 жовтня 2013 року між АТ «Укрексімбанк» та ТОВ «Млін-Сервіс» укладено кредитний договір № 61113V10, за умовами якого банк надав позичальнику овердрафт з лімітом 750 000 грн із сплатою процентів за користування кредитом 16 % відсотків річних, зі сплатою комісії за управління кредитом у розмірі 0,1 від ліміту у кожному календарному місяці, з кінцевим терміном погашення 10 жовтня 2014 року.
На забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором 11 жовтня 2013 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 61113Р15, за яким поручитель зобов'язався відповідати за своєчасне та повне виконання позичальником основного зобов'язання за вказаним договором, як солідарний боржник.
У порушення умов кредитного договору ТОВ «Млін - Сервіс» зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконує, строк користування кредитними коштами сплинув 07 жовтня 2014 року, у зв'язку з чим станом на 10 липня 2014 року утворилася заборгованість у сумі 1315793,44 грн, яка складається з: 650529,44 грн - заборгованість за кредитом (основним боргом), 108529,86 грн - прострочені проценти за користування кредитом, 2419,35 грн - прострочена комісія за управління кредитом, 117438,63 грн - пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 16057,98грн - пеня за несвоєчасну оплату процентів, 558,06 грн - пеня за несвоєчасну сплату комісії, 15749,91 грн - три проценти річних згідно статті 625 ЦК України, 357335,27 грн - інфляційні втрати, 47175 грн - штрафні санкції. Позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 1315793,44 грн та судові витрати.
Заочним рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 27 жовтня 2015 року позов ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний експортно - імпортний банк України» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1151179,87 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ТОВ «Млін - Сервіс»  належно не виконувало умов кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, отже, суд дійшов висновку про стягнення з поручителя цієї заборгованості на підставі статей 526, 559, 1048, 1050, 1054 ЦК України.
Ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області від 27 січня 2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 18 лютого 2016 року відхилено апеляційну скаргу ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 16 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задволено. Заочне рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 27 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 18 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення. У позові ПАТ «Державний експортно - імпортний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено за необгрунтованістю.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам у справі, не встановив фактичних обставин, які мають суттєве значення для вирішення справи, не врахував положення частини четвертої статті 559 ЦК України щодо пред'явлення вимог до поручителя ОСОБА_2 у шестимісячний строк від дня настання строку виконання основного зобов'язання, не перевірив, чи дотриманий позивачем строк звернення з відповідною позовною вимогою до поручителя, залишивши поза увагою, що строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором установлений по 10 жовтня 2014 року, а з позовом до суду з вимогою до поручителя банк звернувся у липні 2015 року, тобто поза межами встановленого законом шестимісячного строку.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції не врахував, що під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя, суд повинен перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог частини четвертої статті 559 ЦК України. Звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі статті 559 ЦК України не є необхідним, оскільки такі вимоги підлягають розгляду судом за умови наявного спору.
Відповідно до частини другої статті 318 ЦПК України 2004 року суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування ухвали Апеляційного суду Луганської області від 18 лютого 2016 року.
У червні 2016 року представник ПАТ «Укрексімбанк»  Борзило В. Г.  звернувся до суду з касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Луганської області від 16 травня 2016 року.
14 липня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою АТ «Укресімбанк».
14 грудня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ПАТ «Укресімбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду. 
19 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»               ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У касаційній скарзі ПАТ «Укрексімбанк» просить скасувати рішення апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права. 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційним судом поновлено строк на апеляційне оскарження без урахування частини першої статті 73 ЦПК України. Судом апеляційної інстанції не надано належної оцінки тим обставинам, що у позивача була відсутня можливість надіслати вимогу поручителю, оскільки з     27 листопада 2014 року пересилання пошти до м. Луганськ не здійснювалося, що підтверджується листом УДППЗ  «Укрпошта» від 30 квітня 2015 року № 511-О870, про що було зазначено у запереченнях на апеляційну скаргу. Не взято до уваги те, що позивачем було підготовлено вимогу про погашення простроченої заборгованості перед банком за генеральною угодою (лист №061-00/194/4 від 27 листопада 2014 року) для направлення поручителю. Кінцевий термін погашення згідно генеральної угоди та укладеного в її рамках кредитного договору від 20 вересня 2013 року є 19 вересня 2014 року. Позов до поручителя було пред'явлено у липні 2015 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.
Судами встановлено, що 11 жовтня 2013 року між ПАТ«Державний експортно-імпортний банк України» та ТОВ «Млін-Сервіс» укладено кредитний договір № 61113V10 з урахуванням змін та доповнень до нього, за умовами якого банк надав останньому овердрафт з лімітом овердрафту 750 000,00 грн зі сплатою 16 % процентів річних за користування кредитом, а також зі сплатою комісії за управління кредитом у формі овердрафт у розмірі 0,1% від ліміту овердрафту у кожному календарному місяці, з кінцевим строком погашення овердрафту 10 жовтня 2014 року.
З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором овердрафтного  кредитування цього ж дня між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_2 (поручителем) і ТОВ «Млін - Сервіс» укладено договір поруки № 61113Р15, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався відповідати за своєчасне та повне виконання позичальником основного зобов'язання за вказаним кредитним договором (пункт 3.1 договору поруки).
Згідно з пунктом 7. 4 договору поруки дія договору поруки припиняється після повного виконання основного зобов'язання.
ТОВ «Млін-Сервіс» зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконало, у зв'язку з чим станом на 10 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 1315793,44 грн., яка складається з: 650529,44 грн - заборгованість за кредитом (основним боргом), 108529,86 грн - прострочені проценти за користування кредитом, 2419,35 грн - прострочена комісія за управління кредитом, 117438,63 грн - пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 16057,98 грн - пеня за несвоєчасну оплату процентів, 558,06 грн - пеня за несвоєчасну сплату комісії, 15749,91 грн - три проценти річних відповідно до статті 625 ЦК України, 357335,27 грн - витрати від інфляції, 47175 грн - штрафні санкції.
У касаційній скарзі заявник також послався на те, що у порушення вимог частини першої статті 73 ЦПК України 2004 року суд апеляційної інстанції безпідставно поновив відповідачу строк на апеляційне оскарження заочного рішення.
Перевіривши доводи касаційної скарги в частині вирішення судом апеляційної інстанції питання про поновлення строку на апеляційне оскарження заочного рішення, Верховний Суд дійшов висновку, що вони є обґрунтованими та заслуговують на увагу, з огляду на таке.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини гарантії держава, яка створює суди апеляційної чи касаційної інстанцій, має забезпечити, щоб особи, які відповідають перед законом, мали можливість користуватись всіма фундаментальними гарантіями статті 6 Конвенції в провадженнях у цих судах (справа &q?ої;Делкурт проти Бельгії&qu м;, від 17 січня 1970 року, справа &q?ід;Пелевін проти України&quмо;, від 20 травня 2010 року).
 Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. (справа &quпр;Мельник проти України&q?пе;, від 28 березня 2006 року, справа &q?ту;Мушта проти України&q?ни;, від 18 листопада 2010 року) 
Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.
Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.  
Частиною першою статті 294 ЦПК України2004 року, у редакції на момент ухвалення заочного рішення суду, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Відповідно до частини четвертої статті  231 ЦПК України, у редакції на момент ухвалення заочного рішення суду, у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Системний аналіз наведених норм цивільного процесуального закону дає підстави для висновку, що строк на апеляційне оскарження заочного рішення суду обчислюється з наступного дня постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
У разі пропуску строку на оскарження заочного рішення, особа, яка його оскаржує, відповідно до частини першої статті 73 ЦПК України має право на  поновлення строку на його оскарження. 
За змістом положень частини першої статті 73, частини першої статті 294 ЦПК України, частини четвертої статті 231 ЦПК України 2004 року у разі пропуску строку на апеляційне оскарження апеляційний суд повинен розглянути питання щодо поновлення строку на апеляційне оскарження та  вирішити його.
Ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області від 27 січня 2016 року  заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 27 жовтня 2015 року залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив поновити строк на апеляційне оскарження посилаючись на те, що копію ухвали Білокуракинського районного суду Луганської області від 27 січня 2016 року отримав лише 09 березня         2016 року.
Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 06 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 27 жовтня 2015 року залишено без руху для усунення недоліків, йому запропоновано надати докази на підтвердження отримання ухвали Білокуракинського районного суду Луганської області від     27 січня 2016 року. В ухвалі, зокрема зазначено, що строк на апеляційне оскарження обчислюється з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення ( том 1, а. с. 212).
На виконання вимог вказаної ухвали, 13 квітня 2016 року ОСОБА_2 подав заяву про усунення недоліків, в якій зазначив, що ухвалу про перегляд заочного рішення від 27 січня 2016 року отримав 09 березня 2016 року, про що свідчить підпис на поштовому повідомленні, а також надав копію поштового конверта та копію супровідного листа від 01 березня 2016 року № 325 щодо направлення на його адресу цієї ухвали. В цій же заяві ОСОБА_2 просив поновити строк на апеляційне оскарження у разі встановлення судом його пропуску.
З журналу судового засідання вбачається, що 27 січня 2016 року відповідач та його представник не були присутніми під час проголошення ухвали суду, копія якої направлена судом рекомендованим листом на адресу відповідача 02 березня 2016 року. 09 березня 2016 року ОСОБА_4 отримав копію ухвали суду від 27 січня 2016 року, що підтверджуються поштовим конвертом, а апеляційну скаргу подав до суду 15 березня 2016 року (т. 1 а.с. 192-206,  т. 2, а.с. 16). 
Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 19 квітня 2016 року відкрито апеляційне провадження за апеляційної скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 27 жовтня 2015 року. Відкриваючи провадження у справі, апеляційний суд виходив з положень частини першої статті 294 ЦПК України 2004 року та з дати отримання ОСОБА_2 ухвали суду про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Доводи касаційної скарги банку, що апеляційний суд залишив поза увагою положення статей 73, 231 ЦПК України 2004 року є обґрунтованими. 
Вирішуючи питання про усунення недоліків апеляційної скарги та відкриваючи провадження у справі, апеляційний суд взяв до уваги положення частини першої статті 194 ЦПК України 2004 року, а в ухвалі про залишення апеляційної скарги без руху він посилався на положення  частини четвертої статті 231 ЦПК України. За таких обставин судом неправильно обчислено строк на апеляційне оскарження.
За змістом положень частин першої та другої статті 410 ЦПК України підставами для скасування судових рішень є порушення норм процесуального права за умови, що це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
Верховний Суд виходить з того, що апеляційним судом допущено такі порушення норм процесуального права, які стосуються права на доступ до суду, яке гарантується статтею 55 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,  і яке відповідно до вимог цивільного процесуального закону (статті 3, ЦПК України 2004 року, стаття 4 ЦПК України)  має здійснюватися в порядку, встановленому законом.
 З огляду на встановлені обставини щодо застосування апеляційним судом положень частини першої статті 73,  частини першої статті 294, частини четвертої статті 231 ЦПК України 2004 року при вирішенні питання про відкриття апеляційного оскарження, суд касаційної інстанції виходить з того, що не з'ясування апеляційним судом питання про дотримання заявником строку на апеляційне оскарження та не вирішення питання про його поновлення за наявності заяви останнього, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також може стати підставою для твердження іншої сторони у справі про небезсторонність суду, отже, є порушенням вимог цивільного процесуального закону, за якого ухвала про відкриття апеляційного провадження у справі не може залишатися в силі,  а отже, і ухвалене апеляційним судом судове рішення, які підлягають скасуванню з передачею справи до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі та розгляду апеляційної скарги.
 Інші доводи касаційної скарги, які стосуються застосуванню судом апеляційної інстанції норм матеріального права судом касаційної інстанції не розглядаються з урахуванням викладених обставин щодо відкриття апеляційного провадження у справі.
Керуючись статтями 400, 409-415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії Акціонерного товариства «Укрексімбанк» задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 19 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду Луганської області від 16 травня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                 В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                                          С. О. Карпенко
                                                                                                          В.О. Кузнєцов
                                                                                                          А.С. Олійник
                                                                                                          Г. І. Усик