Постанова
Іменем України
 
16 серпня 2018 року
м. Київ
справа № 201/1048/17-ц
провадження № 61-2720св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І.
М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., 
Пророка В. В.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_4, відповідачі: Головне управління Національної поліції у Дніпропетровській області, Головне управління Державної казначейської служби України Дніпропетровській області,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 16 травня 2017 року (у складі судді Ходаківського М. П.) та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2017 року (у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Деркач Н. М., Макарова М. О.),
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 14 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» 
ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судові рішення, ухвалені судами апеляційної інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У січні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області (далі – ГУНП у Дніпропетровській області), Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області (далі – ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області) про відшкодування моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що 15 листопада 2015 року ОСОБА_5 (сусід ОСОБА_4.) наніс їй легкі тілесні ушкодження, у зв’язку з чим за цим фактом розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України.
Постановою Жовтневого відділення поліції Дніпропетровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області від 09 березня 2016 року кримінальне провадження закрито, у зв’язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.
Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 липня 2016 року постанову органу досудового розслідування від 09 березня 
2016 року скасовано та кримінальне провадження направлено до Жовтневого відділення поліції Дніпропетровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області для продовження досудового розслідування.
30 січня 2017 року слідчим Соборного відділу поліції Дніпропетровського відділу поліції ГУНП прийнято рішення про закриття кримінального провадження 1 на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення), – у зв’язку з встановленням відсутності події кримінального правопорушення. Зазначене процесуальне рішення у кримінальному провадженні не скасовано.
Посилаючись на неналежність проведення слідчих дій у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України, скоєного відносно 
ОСОБА_4, та вказуючи, що діями органу досудового розслідування їй спричинено моральну шкоду у розмірі 1 000 000 доларів США, ОСОБА_4 просила задовольнити позов.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 16 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що пред’явлені позовні вимоги є необґрунтованими, а тому правові підстави для їх задоволення відсутні.
Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 
2017 року рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська 
від 16 травня 2017 року залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами бездіяльності слідчих під час досудового розслідування кримінального провадження.
У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди відповідно до статті 61 КПК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків судів не спростовують.
Суди встановили, що 15 листопада 2015 року ОСОБА_5 (сусід ОСОБА_4.) наніс їй легкі тілесні ушкодження та за цим фактом розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України.
Постановою Жовтневого відділення поліції Дніпропетровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області від 09 березня 2016 року кримінальне провадження закрито, у зв’язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.
Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 липня 2016 року постанову органу досудового розслідування від 09 березня 
2016 року скасовано та кримінальне провадження направлено до Жовтневого відділення поліції Дніпропетровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області для продовження досудового розслідування.
30 січня 2017 року слідчим Соборного відділу поліції Дніпропетровського відділу поліції ГУНП прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України 
(у редакції, чинній на момент ухвалення рішення), – у зв’язку з встановленням відсутності події кримінального правопорушення. Зазначене процесуальне рішення у кримінальному провадженні не скасовано.
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв’язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров’я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв’язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім’ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв’язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Згідно з частиною першою статі 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до роз’яснень, викладених у покутах 3, 4, 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв’язку з ушкодженням здоров’я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв’язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв’язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з’ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв’язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що органом досудового розслідування розпочато досудове розслідування за заявою позивачки, проведено його та прийнято рішення про закриття кримінального провадження, тому законність цього рішення органу досудового розслідування повинна перевірятися у порядку, визначеному КПК України, у зв’язку з чим дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволенні позову.
Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення – без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 16 травня 2017 та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2017 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк