Постанова
Іменем України
 
10 травня 2018 року
місто Київ
 
справа № 686/24737/14-ц
провадження № 61-761св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
треті особи: Управління освіти Хмельницької міської ради, Редакція газети «Подільські вісті», ОСОБА_6,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької областівід 18 травня 2016 року у складі судді Козак О. В.та ухвалу Апеляційного суду Хмельницькоїобласті від 05 жовтня 2016 року у складі суддів: Костенка А. М., Гринчука Р. С., Грох Л. М.,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2014 року ОСОБА_4звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про захист честі, гідності та ділової репутації, відповідно до неодноразово уточнених позовних вимог просила визнати такою, що не відповідає дійсності й ганьбить її честь, гідність та ділову репутацію інформацію про побиття нею 11 листопада 2013 року вчительки ОСОБА_5 в кабінеті директора Хмельницької СЗОШ № 8, поширену нею у зверненні до Управління освіти Хмельницької міської ради від 12 листопада 2013 року, а також на загальних зборах колективу Хмельницької СЗОШ № 8 04 грудня 2013 року, на засіданні профспілкового комітету Хмельницької СЗОШ № 8 06 листопада 2013 року, та спростувати її; зобов'язати відповідача вибачитись перед позивачем на загальних зборах колективу Хмельницької СЗОШ № 8; відшкодувати завдану їй моральну шкоду в сумі 10 000, 00 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що за зверненням відповідача до Управління освіти Хмельницької міської ради від 12 листопада 2013 року, наказом цього управління створено комісію із службового розслідування, у результаті чого складено акт перевірки фактів, викладених у заяві, за яким отримання 11 листопада 2013 року травми вчителем ОСОБА_5 не знайшло свого підтвердження. 05 грудня 2013 року в школі проведено спільні загальні збори працівників навчального закладу та батьківських комітетів, на якому, знаючи результати службового розслідування скарги, виступила відповідач й повідомила про те, що позивач, виганяючи з кабінету, травмувала її. 06 грудня 2013 року ОСОБА_5 також звернулась з письмовою заявою до профспілкового комітету Хмельницької СЗОШ №8, в якій просила захистити від свавілля та аморальної поведінки позивача, в результаті яких вона 11 листопада 2013 року отримала травму.
Зазначені твердження відповідача, на переконання заявника, є недостовірною та неправдивою інформацією, яка ганьбить честь, гідність, ділову репутацію позивача, а її поширення призводить до дискредитації ОСОБА_4 як високопрофесійного фахівця.
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 травня 2016 року позов ОСОБА_4 в частині вимог про визнання неправомірними дій ОСОБА_5 щодо розповсюдження неправдивої інформації в частині завдання їй травми 11 листопада 2013 року залишено без розгляду за заявою позивача.
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 травня 2016 року позов в частині вимоги про визнання недостовірною інформації, поширеної ОСОБА_5 в газеті «Подільські вісті», яка вийшла друком12 грудня 2013 року, в статті «Батьки і вчителі вимагають», про те, що вона її штовхнула в плече і крикнула «Іди звідси!», залишено без розгляду за заявою позивача.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької областівід 18 травня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Суд першої інстанції, обґрунтовуючи постановлене рішення, виходив з того, що позивачем не доведено, що ОСОБА_5 поширювала неправдиву інформацію про її побиття в кабінеті директора Хмельницької СЗОШ № 8 11 листопада 2013 року на зборах колективу Хмельницької СЗОШ №8 04 грудня 2013 року і на засіданні профспілкового комітету Хмельницької СЗОШ № 8 06 листопада 2013 року. Доказів того, що 06 листопада 2013 року відбувалось засідання профспілкового комітету і на ньому ОСОБА_5 поширювала інформацію про її побиття, позивачем надано не було. Також суд виходив з того, що в опублікованій статті в газеті «Подільські вісті» зазначено лише те, що «…директор штовхає мене в плече з криком «Іди звідси!» і будь-які відомості про побиття позивачем ОСОБА_5 відсутні. Доказів того, що зазначена стаття опублікована на прохання чи за зверненням відповідача, позивачем суду не надано. З приводу вимоги публічного вибачення відповідачем суд зробив висновок про те, що суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки вибачення, як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації статтями 16, 277 ЦПК України не передбачено.
Позивачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів і на спростування доводів ОСОБА_5 щодо того, що 11 листопада 2013 року мав місце конфлікт між нею та ОСОБА_4
З такими висновками й встановленими обставинами у справі суду першої інстанції погодився суд апеляційної інстанції, за наслідком чого постановив ухвалу від 05 жовтня 2016 року про залишення зазначеного рішення суду першої інстанції без змін.
Обґрунтовуючи рішення, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що позивачем не доведено обставин, на які вона посилається в обґрунтування позову, а звернення ОСОБА_5 до Управління освіти Хмельницької міської ради й профспілкового комітету Хмельницької середньої загальноосвітньої школи № 8 є реалізацією права, передбаченого у статті 40 Конституції України, відповідно до якої відповідач не позбавлена права звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, зважаючи на порушення, на переконання заявника, її прав, а зазначені особи чи установи зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Не погодившись із зазначеними судовими рішеннями, позивач звернулась у жовтні 2016 року з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. В обґрунтування касаційної скарги вказує на неповне з'ясування судами обставин у справі й надання оцінки доказам, що подані тільки відповідачем, проте не зроблено належної оцінки доводам позивача, зокрема, суди не врахували ту обставину, що відповідач дійсно зверталася до травматологічного пункту Хмельницької міської лікарні 13 листопада 2013 року, проте факт її травмування ОСОБА_5 не підтвердився. Також посилалась на те, що судами не допитано свідка ОСОБА_6, яка б могла надати докази поширення недостовірної інформації саме відповідачем.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 грудня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
За змістом пункту 1 частини другої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд здійснює правосуддя як суд касаційної інстанції в порядку, встановленому процесуальним законом.
Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу передано до Верховного Суду 05 січня 2018 року.
Справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ.
За змістом частин першої та третьої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені за правилами статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV) (далі - ЦПК України 2004 року) (чинної норми права на момент постановлення оскаржуваних судових рішень), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 11 листопада 2013 року приблизно о 08 годині 10 хвилин у кабінеті директора СЗОШ № 8 відбувся конфлікт між директором школи ОСОБА_4 та вчителем ОСОБА_5, що стало підставою для звернення ОСОБА_5 12 листопада 2013 року із заявою до Управління освіти Хмельницької міської ради. 
На засіданні профспілкового комітету Хмельницької СЗОШ № 8 від 06 грудня 2013 року розглянуто заяву вчителя обслуговуючої праці ОСОБА_5, в якій вказано: «11 листопада об 08 годині 10 хвилин директор школи ОСОБА_4 викликала мене до себе у кабінет з приводу цієї заяви. Директор на підвищених тонах погрожувала, що подасть на мене до суду, що я нічого не доведу, так як вона проведе відповідну роботу з учнями 5 класу, в присутності яких вона на мене кричала. Після цього несподівано грубо виштовхала мене з кабінету, вдаривши в праве плече. Я змушена була звернутись до травматолога, де мені призначили лікування». Зазначена заява розглядалась без участі ОСОБА_5
У статті «Батьки і вчителі вимагають», опублікованій в газеті «Подільські вісті» 12 грудня 2013 року, зазначено, що 04 грудня 2013 року в СЗОШ № 8 проводились загальношкільні збори, на яких ОСОБА_5 сказала: «….Через тиждень ОСОБА_4 поцікавилась, чому я пішла скаржитись. І заявила, що подасть на мене до суду. І я нічого не доведу. Я сказала, що все чув п'ятий клас! «Я проведу з ними розмову», - сказала ОСОБА_4. На всі мої аргументи, розлютившись, директор штовхає мене в плече з криком «Іди звідси!». Відповідно, я знову звертаюся в управління освіти». Зазначену статтю опубліковано ОСОБА_6
Встановивши зазначені обставини, суди першої та апеляційної інстанцій зробили висновок про те, що звернення ОСОБА_5 до Управління освіти Хмельницької міської ради та профспілкового комітету Хмельницької СЗОШ № 8, завданням якого є захист прав працівників підприємства, членів профспілки, тобто компетентних органів щодо перевірки інформації, надання їй оцінки та реагування на цю інформацію, є реалізацією конституційного права відповідача, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширенням недостовірної інформації відносно ОСОБА_4
Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
За пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під час розгляду справ зазначеної категорії суди повинні брати до уваги, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Верховний Суд в своїй оцінці виходить з того, що у випадку, коли особа звертається до органів, компетентних перевірити таку інформацію, проте під час перевірки інформація не знаходить свого підтвердження, цей факт звернення не може сам по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку матиме місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40, а не поширення недостовірної інформації.
Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» держава визнає профспілки повноважними представниками працівників і захисниками їх трудових, соціально-економічних прав та інтересів, співпрацює з профспілками в їх реалізації, сприяє профспілкам у встановленні ділових партнерських взаємовідносин з роботодавцями та їх об'єднаннями.
За правилами частин першої, другої статті 19 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» профспілки, їх об'єднання здійснюють представництво і захист трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілок в державних органах та органах місцевого самоврядування, у відносинах з роботодавцями, а також з іншими об'єднаннями громадян. У питаннях колективних інтересів працівників профспілки, їх об'єднання здійснюють представництво та захист інтересів працівників незалежно від їх членства у профспілках.
Згідно з частиною другою статті 243 КЗпП України держава визнає професійні спілки повноважними представниками працівників і захисниками їх трудових, соціально-економічних прав та інтересів в органах державної влади та місцевого самоврядування, у відносинах з власником або уповноваженим ним органом, а також з іншими об'єднаннями громадян.
Виходячи з наведених норм права профспілки, зокрема, здійснюють представницькі функції, що направлені на захист трудових, соціально-економічних прав та інтересів працівників, в державних органах та органах місцевого самоврядування.
Звернувшись із відповідною заявою до первинної профспілкової організації працівників Хмельницької СЗОШ № 8, ОСОБА_5 фактично реалізувала своє право, передбачене статтею 40 Конституції України, через представницький орган, який згідно із законодавством уповноважений представляти інтереси працівника у відповідних органах державної влади та органах місцевого самоврядування.
При цьому, судами не встановлено та матеріалами справи не підтверджується, що таке звернення особи до зазначеного органу було безпідставним та не мало на меті захист прав, свобод чи законних інтересів.
З огляду на наведене, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили як характер правовідносин, так і норми права, якими вони мають бути врегульовані. 
Доводи касаційної скарги щодо того, що обставини отримання тілесних ушкоджень відповідачем 13 листопада 2013 року не підтвердилися, ненадання належної оцінки поведінці ОСОБА_5 у день, коли сталася конфліктна ситуація, стосуються виключно зміни оцінки доказів, а так само незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України.
Обґрунтування касаційної скарги в частині невчинення відповідачем дій щодо звернення до правоохоронних органів з приводу її побиття, Верховним Судом не можуть бути прийнятті до уваги як належні, оскільки таке звернення ОСОБА_5 є її правом, а не обов'язком.
Доводи заявника щодо відмови у допиті ОСОБА_6 як свідка також не оцінюються Верховним Судом як належні, оскільки ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання недостовірною інформації, поширеної ОСОБА_5 в газеті «Подільські вісті», залишено без розгляду за заявою позивача, це судове рішення сторонами не оскаржувалось, й зазначене виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України.
Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької областівід 18 травня 2016 рокута ухвалу Апеляційного суду Хмельницькоїобласті від 05 жовтня 2016 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                  С. О. Погрібний

                                                                                                О. В. Ступак

                                                                                                            Г. І. Усик