ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2018 року 
м. Київ

Справа №  910/6457/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Селіваненка В.П. (головуючий), Булгакової І.В. і Пількова К.М.,
за участю секретаря судового засідання Поліщук Ю.В.,

учасники справи:
позивач -  публічне акціонерне товариство "Тольяттіазот" (далі - ПАТ "Тольяттіазот"),
представники позивача: Борисенко А.С. - адвокат (посвідчення від 12.03.2015                  № 5298/10);
Луканіна Т.В. - адвокат (посвідчення від 24.11.1994 № 624);
Вознюк О.В. - адвокат (посвідчення від 15.02.2018 № 6364/10),
відповідач - Антимонопольний комітет України (далі - АМК),
представник відповідача - Павленко О.В. (за довіреністю від 31.05.2018 № 300-02/87),
третя особа-1 - державне підприємство "Укрхімтрансаміак" (далі -                                    ДП "Укрхімтрансаміак"),
представник третьої особи-1 - Приліпка О.Д. - адвокат (посвідчення від 11.02.2016            № 5592/10),
третя особа-2 - публічне акціонерне товариство "Одеський припортовий завод"               (далі - Завод),
представники третьої особи-2: Бараш М.Я. - адвокат (посвідчення від 15.02.2018              № 6458/10);
Пилипенко А.Л. - адвокат (посвідчення від 23.03.2018 № 6551/10),

розглянув касаційну скаргу ПАТ "Тольяттіазот"
на рішення господарського суду міста Києва від 02.11.2017
(суддя Мандриченко О.В.) та
постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.02.2018
(головуючий - суддя Тарасенко К.В., судді: Іоннікова І.А. і Тищенко О.В.)
у справі № 910/6457/17
за позовом ПАТ "Тольяттіазот"
до АМК
про визнання протиправним та скасування рішення,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ДП "Укрхімтрансаміак",
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Завод.

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

ПАТ "Тольяттіазот" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до АМК про визнання недійсним (незаконним) та скасування пункту (78) рішення АМК від 21.02.2017 № 51-р у справі № 136-26/50-15 "Про закриття провадження у справі та визнання монопольного становища" (далі - Рішення АМК); зобов'язання АМК усунути допущені порушення законодавства України про захист економічної конкуренції. 
Позов мотивовано тим, що Рішення АМК прийнято всупереч вимогам чинного законодавства, за неповного з'ясування обставин, які мають значення для справи.
Рішенням господарського суду міста Києва від 02.11.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.02.2018, у позові відмовлено.
Судові рішення мотивовано відсутністю передбачених законом підстав для визнання Рішення АМК недійсним.
У касаційній скарзі до суду касаційної інстанції ПАТ "Тольяттіазот" просить скасувати рішення та постанову попередніх судових інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Скаргу мотивовано: порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме статей 2, 7, частини четвертої статті 11, частини першої статті 73, статей 86, 236, 238 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) і, як наслідок, безпосередньо не дослідили всі зібрані у справі докази; тим, що суди попередніх інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права, а саме неправильне тлумачення пункту 1 частини другої статті 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції" (далі - Закон) та не застосували пункт 2 частини другої статті 13, який підлягав застосуванню.

У відзиві на касаційну скаргу АМК зазначає, що вимоги касаційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, звертає увагу Суду на те, що спір між тими самими сторонами та з тих же підстав вже вирішений Верховним Судом у справі № 910/7089/17, просить скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 02.11.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.02.2018 - без змін. 

Завод у відзиві на касаційну скаргу заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх безпідставність, і просить оскаржувані рішення та постанову попередніх судових інстанцій залишити без змін, а скаргу - без задоволення.

ПАТ "Тольяттіазот" подано письмові заперечення на відзиви АМК та Заводу, в яких назване товариство зазначає про безпідставність доводів, викладених у відзиві, які не спростовують аргументів ПАТ "Тольяттіазот" й не відповідають законодавству, та просить задовольнити вимогу, викладені в касаційній скарзі. 

ПАТ "Тольяттіазот" подано також письмове клопотання про передачу справи на розгляд Великої палати Верховного Суду, мотивоване, з посиланням на статті 300-303 ГПК України, пункт 7 розділу ХІ Перехідних положень ГПК України, наявністю в даній справі виключно правових проблем.

Частиною п'ятою статті 302 ГПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. Однак ні з матеріалів даної справи, ані зі змісту згаданого клопотання не вбачається наявності в останній виключної правової проблеми, так само як і необхідності в такій передачі для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. Те, що скаржник намагається подати як різну судову практику, в дійсності являє собою правову оцінку судом відмінних одна від одної сукупностей обставин і зібраних доказів у кожній конкретно взятій справі. Відповідне клопотання ПАТ "Тольяттіазот" задоволенню не підлягає.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників учасників справи, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Суди попередніх інстанцій у розгляді справи виходили з такого. 

Рішенням АМК за результатами розгляду матеріалів справи № 136-26/50-15 за заявою ДП "Укрхімтрансаміак" про порушення законодавства про захист економічної конкуренції      визнано, що Завод протягом 01.01.2014 - 31.10.2016 займав монопольне (домінуюче) становище на загальнодержавному ринку послуг з приймання, захолоджування, зберігання та відвантаження на морські судна аміаку з часткою  100 %; провадження у справі      № 136-26/50-15 закрито. 

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з такого:
- предметом розгляду у справі № 136-26/50-15 були взаємовідносини між ДП "Укрхімтрансаміак" та Заводом. Під час розгляду справи жодних договірних відносин між ПАТ "Тольяттіазот" та Заводом не виявлено. За твердженням ПАТ "Тольяттіазот", у нього існують тільки договірні відносини з ДП "Укрхімтрансаміак", які не є предметом справи № 136-26/50-15 та у ході розгляду даної справи не досліджувалися;
- відповідно до своїх правоустановчих документів ДП "Укрхімтрансаміак" створене з метою впорядкування розрахунків за транзит аміаку через територію України трубопроводним транспортом та підвищення безпеки експлуатації українського відрізку аміакопроводу Тольятті-Горлівка-Одеса, спеціально для здійснення транспортування аміаку російського та українського походження трубопровідним транспортом через територію України і проведення розрахунків з підприємствами, що беруть участь у його транзиті. Для забезпечення виконання статутних завдань і безперервного та безпечного транзитного транспортування аміаку ДП "Укрхімтрансаміак" укладає господарські договори з українськими та російськими суб'єктами господарювання про транспортування (транзит) аміаку магістральним аміакопроводом, який знаходиться на його балансі, через територію України;
- за інформацією ДП "Укрхімтрансаміак", з моменту свого створення у 2001 році воно безперервно мало договірні відносини з Заводом, предметом яких було надання Заводом послуг з приймання, захолоджування, зберігання та відвантаження аміаку з магістрального аміакопроводу на морські судна;

- станом на 13.10.2015 Завод не надав розрахунки та обґрунтування підвищення вартості послуг з приймання, захолоджування, зберігання та відвантаження на морські судна аміаку протягом 2014 та 2015 років; дії Заводу стосовно підвищення протягом цього періоду цін на названі послуги мали ознаки порушення, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 13 Закону, у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуг з приймання, захолоджування, зберігання та відвантаження на морські судна аміаку;

- АМК 13.10.2015 надав Заводу обов'язкові для розгляду рекомендації, відповідно до яких Завод мав переглянути тарифи на послуги з приймання, захолоджування, зберігання та відвантаження на морські судна аміаку та привести їх до економічно обґрунтованого рівня;

- Завод повідомив АМК про розгляд рекомендацій та встановлення вартості послуги на рівні 272,66 грн. за тонну, еквівалент 12,6 дол. США, а також Завод надав АМК обґрунтування розміру тарифу на відповідні послуги протягом 2014-2015 років;
- так, Завод обґрунтував витрати, які були складовими тарифу на послуги з приймання, захолоджування, зберігання та відвантаження на морські судна аміаку та їх зростання, що мало наслідком підвищення вартості відповідних послуг;
- АМК не було виявлено включення до розрахунків витрат, за рахунок яких необґрунтовано підвищувалась вартість вказаних послуг;
- вивчаючи надані Заводом розрахунки ціноутворення, АМК здійснив аналіз кожного етапу підвищення вартості послуг з приймання, захолоджування, зберігання та відвантаження на морські судна аміаку та складових, за рахунок яких відбувалось підвищення; 
- при проведенні аналізу наданих Заводом розрахунків АМК не було виявлено включення до них необґрунтованих витрат та встановлено, що підвищення вартості послуг відбувалося у зв'язку із стрімким підвищенням вартості енергоносіїв, природного газу, девальвацією національної валюти України - гривні, та з метою уникнення збитковості виробництва;
- в діях Заводу відсутні ознаки порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 13 Закону у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуг з приймання, захолоджування, зберігання та відвантаження на морські судна аміаку шляхом встановлення таких цін реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку, а, отже, вчинення Заводом порушення не доведено.

Причиною виникнення спору в даній справі стало питання щодо наявності або відсутності підстав для закриття провадження у справі № 136-26/50-15.

Згідно із статтею 3 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" основним завданням АМК є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині, зокрема, здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб'єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.
Відповідно до приписів частини другої статті 7 названого Закону  до повноважень Антимонопольного комітету України та його територіальних органів належать, зокрема: розгляд заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проведення відповідних розслідувань; прийняття передбачених законодавством про захист економічної конкуренції розпоряджень та рішень за заявами і справами.
Статями 1, 12 Закону визначено, що      монополізація - це досягнення суб'єктом господарювання монопольного (домінуючого) становища на ринку товару, підтримання або посилення цього становища. Суб'єкт господарювання займає монопольне (домінуюче) становище на ринку товару, якщо: на цьому ринку у нього немає жодного конкурента; не зазнає значної конкуренції внаслідок обмеженості можливостей доступу інших суб'єктів             господарювання щодо закупівлі сировини, матеріалів та збуту товарів, наявності бар'єрів для доступу на ринок інших суб'єктів господарювання, наявності пільг чи інших обставин.
Згідно з частиною першою статті 13 Закону зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб'єкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення інтересів інших суб'єктів господарювання чи споживачів, які б були неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.      
Зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку визнається, встановлення таких цін чи інших умов придбання або реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку (пункт 1 частини другої статті 13 Закону).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 50 Закону зловживання монопольним (домінуючим) становищем є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції.
За приписами частини першої статті 48 Закону за результатами розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України приймають рішення, в тому числі про закриття провадження у справі.
Згідно зі статтею 49 Закону розгляд справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції підлягає закриттю без прийняття рішення по суті, якщо, зокрема, не доведено вчинення порушення.

За приписами частини першої статті 59 Закону підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Таким чином, закриття провадження у справі мотивовано відсутністю у діях Заводу ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 13 Закону у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуг з приймання, захолоджування, зберігання та відвантаження на морські судна аміаку шляхом встановлення таких цін реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку, а позивачем не подано суду доказів на підтвердження наявності підстав для визнання недійсним зазначеного Рішення АМК в оспорюваній частині.

Посилання скаржника на те, що судами попередніх інстанцій не було застосовано норму матеріального права, встановлену пунктом 2 частини другої статті 13 Закону, яка підлягає застосуванню, є необґрунтованим, оскільки АМК було розпочато розгляд справи № 136-26/50-15 та прийнято Рішення АМК за ознаками порушення,  передбаченого саме пунктом 1 частини другої статті 13 Закону.

Що ж до посилань скаржника на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, то вони не впливають на правильність прийнятого рішення. За приписами частини другої статті 309 ГПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи, які викладені у касаційній скарзі ПАТ "Тольяттіазот", спростовуються повним, всебічним та об'єктивним розглядом справи судами попередніх інстанцій і прийнятими останніми законних та справедливих судових рішень.

Крім того, викладені у касаційних скаргах доводи безпосередньо пов'язані із встановленням фактичних обставин справи та оцінкою доказів у ній, тоді як суд касаційної інстанції згідно з частиною другою статті 300 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Касаційний господарський суд погоджується з аргументами, викладеними у відзивах АМК та Заводу на касаційну скаргу, оскільки вони ґрунтуються на обставинах, встановлених у розгляді справи судами попередніх інстанцій, та узгоджуються з нормами матеріального і процесуального права.  
До того ж необхідно зазначити, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.12.2017 зі справи № 910/6999/17 (залишена без змін постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.05.2018) за позовом Заводу до АМК, треті особи: ДП "Укрхімтрансаміак" і ПАТ "Тольяттіазот", про визнання недійсним та скасування Рішення АМК, рішення господарського суду міста Києва від 28.09.2017 зі справи скасовано та прийнято нове рішення, яким позов Заводу задоволено повністю, визнано недійсним та скасовано Рішення АМК у справі № 136-26/50-15 у частині визнання Заводу таким, що протягом 01.01.2014 - 31.10.2016 займав монопольне (домінуюче) становище на загальнодержавному ринку послуг з приймання, захолоджування, зберігання та відвантаження на морські судна аміаку з часткою 100 %.      
Крім того, рішенням господарського суду міста Києва від 28.09.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.02.2018 та постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.05.2018 зі справи № 910/7089/17, за позовом ДП "Укрхімтрансаміак" до АМК, треті особи: Завод і ПАТ "Тольяттіазот", про визнання протиправним та скасування Рішення АМК, було відмовлено у задоволенні позову.

При цьому  для розгляду справи № 136-26/50-15 не були визначальними наявність або відсутність монопольного (домінуючого) становища Заводу, тому що закриття провадження у справі було здійснено у зв'язку з відсутністю в діях Заводу ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 13 Закону, але не з підстав визнання чи невизнання монопольного  (домінуючого) становища Заводу на певному ринку.

З огляду на викладене Касаційний господарський суд дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень попередніх судових інстанцій - без змін як таких, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає оскаржувані рішення без змін, а також враховуючи, що учасники справи не подавали заяв про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 308, 309, 315 ГПК, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства "Тольяттіазот" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 02.11.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.02.2018 у справі №   910/6457/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                              В. Селіваненко 

Суддя                                                                                                               І. Булгакова

Суддя                                                                                                                                       К. Пільков