ПОСТАНОВА
Іменем України

18 квітня 2018 року 
Київ
справа №813/4086/15
адміністративне провадження №К/9901/6937/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,
суддів: Бевзенка В.М., Білоуса О.В., - 

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Генеральної прокуратури України (далі - ГПУ) на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2015 року (суддя Карп'як О.О.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2016 року (головуючий суддя Сапіга В.П., судді: Левицька Н.Г., Обрізко І.М.) у справі № 813/4086/15 за позовом ОСОБА_1 до ГПУ, начальника відділу з питань доступу до публічної інформації ГПУ ОСОБА_2 (далі - Начальник відділу ГПУ ОСОБА_2.) про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ГПУ та Начальника відділу ГПУ ОСОБА_2, у якому просив:

- визнати протиправними дії ГПУ та Начальника відділу ОСОБА_2, що виступала від імені даного державного органу, якою: листом від 7 липня 2015 року № 23-963 вих- 15 відмовлено у наданні інформації, що запитувалась позивачем 26 червня 2015 року; листом від 7 липня 2015 року № 23-955 вих- 15 відмовлено у наданні інформації, що запитувалась позивачем 30 червня 2015 року;

- визнати протиправною бездіяльність ГПУ, щодо невжиття відповідних заходів з контролю за дотриманням та виконанням посадовими особами даного органу, зокрема ОСОБА_2, вимог статей 19, 32, 34, 40 Конституції України, статей 5, 6, 9, 10, 14, 22 Закону України від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон № 2939-VI) та ін. при розгляді запитів на інформацію від 26  та 30 червня 2015 року; 

- визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_2, якою в процесі розгляду вищезгаданих запитів на інформацію від 26 та 30 червня 2015 року проігноровані та невиконані вимоги статей 19, 32, 34 Конституції України, статей 5, 6, 9, 10, 14 Закону №  2939-VI;

- зобов'язати ГПУ надати у відповідності до вимог Закону № 2939-VI повну, вичерпну та об'єктивну інформацію на запити від 26 та 30 червня 2015 року.

Львівський окружний адміністративний суд постановою від 30 вересня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2016 року, адміністративний позов задовольнив частково:

- визнав протиправними дії ГПУ щодо відмови у наданні інформації, що запитувалася ОСОБА_1 26 та 30 червня 2015 року;

- зобов'язав ГПУ повторно розглянути запити на інформацію ОСОБА_1 від 26 та 30 червня 2015 року.

В іншій частині позовних вимог відмовив. 

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій в частині задоволених позовних вимог, ГПУ подала касаційну скаргу, у якій просить постанову Львівського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2016 року в частині задоволених позовних вимог скасувати, у цій же частині ухвалити нове рішення - про відмову у їх задоволені. У решті судові рішення залишити без змін. 

Заперечень на касаційну скаргу ГПУ від позивача не надходило. 

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 18 липня 2016 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її із суду першої інстанції.

У відповідності до вимог підпункту 4 пункту 1 Розділу VІІ «Перехідні положення» КАС у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, матеріали цієї адміністративної справи передано з Вищого адміністративного суду України до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 11 квітня 2018 року прийняв адміністративну справу до свого провадження та призначив її до розгляду у попередньому судовому засіданні без повідомлення учасників справи на 18 квітня 2018 року. 

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судові рішення, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке. 

Судами встановлено, що позивач 26 червня 2015 року звернувся до ГПУ із запитом на інформацію щодо надання інформації по листу Головного управління військових прокуратур ГПУ від 4 жовтня 2011 року № 10/1/1-26220-07 (далі - Лист від 4 жовтня 2011 року), у якому просив надати таку інформацію: щодо наявності у зазначеному Листі від 4 жовтня 2011 року службової інформації, обмеження ОСОБА_1 доступу до якої здійснюється відповідно до Закону при дотриманні сукупності вимог, викладених у частини третій статті 34 Конституції України та частині другій статті 5 Закону № 2939-VI; стосовно відповідності обмеження ОСОБА_1 у доступі до відомостей, які містяться у Листі від 4 жовтня 2011 року, вимогам частини третьої статті 34 Конституції України та частини другої статті 5 Закону № 2939-VI; щодо конкретних даних, які стосуються національної безпеки, економічного добробуту та прав людини, в інтересах яких позивачу обмежений доступ до відомостей, які містяться у Листі 4 жовтня 2011 року; щодо шкоди, яка може бути заподіяна національній безпеці, економічному добробуту та правам громадян від надання розпорядником ОСОБА_1 інформації по Листу від 4 жовтня 2011 року та копії (копій) матеріальних носіїв, що містять запитувані відомості. Просив надіслати копії матеріальних носіїв інформації, у яких містяться конкретні і повні дані (інформації) по суті запиту, а також інші відомості, що підтверджуватимуть надану ГПУ відповідь.

ГПУ листом від 7 липня 2015 року за № 23-963 вих.-15 повідомила ОСОБА_1 про те, що запитувана ним інформація стосується перевірки, яка проводилася органами прокуратури в порядку, визначеному статтею 97 КПК України (1960 року). Порядок проведення таких перевірок та надання громадянам інформації за їх результатами визначався спеціальними законами, а саме: Кримінальним процесуальним кодексом України та Законом України «Про звернення громадян». Вказаний у запиті Лист від 4 жовтня 2011 року є внутрішньовідомчим листуванням щодо проведення перевірки та прийняття процесуального рішення в порядку статті 97 КПК України (1960 року). Відтак надати запитувану інформацію та копію Листа від 4 жовтня 2011 року в порядку Закону № 2939-VI немає можливості. 

Крім того, 30 червня 2015 року позивач звернувся до ГПУ із запитом на інформацію щодо надання інформації по повноваженням ОСОБА_4 у справі №  813/2495/15, у якому просив надати інформацію такого змісту: стосовно повноважень співробітника прокуратури Львівської області ОСОБА_4 представляти у відповідності до статті 58 КАС України інтереси співробітника ГПУ ОСОБА_2 у Львівському окружному адміністративному суді по справі № 813/2495/15; стосовно посадових осіб ГПУ, якими співробітник прокуратури Львівської області ОСОБА_4 уповноважений представляти інтереси працівника ГПУ ОСОБА_2 по справі №  813/2495/15; стосовно довіреності, якою співробітником ГПУ ОСОБА_2 надано право працівнику прокуратури Львівської області ОСОБА_4 представляти її інтереси у Львівському окружному адміністративному суді по справі № 813/2495/15.

7 липня 2015 року за № 23-955 вих.-15 ГПУ був наданий позивачу лист із відповіддю, що відповідно до частини другої статті 2 Закону № 2939-VI дія зазначеного Закону не поширюється на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом. Відтак, всі питання, пов'язані з розглядом адміністративної справи № 813/2495/15, яка перебуває у провадженні Львівського окружного адміністративного суду, у тому числі щодо повноважень учасників адміністративного процесу, ОСОБА_1 необхідно вирішувати на підставі вимог Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині, виходив із протиправності відповіді ГПУ про відмову позивачу в наданні запитуваної інформації, яка відображена в листі від 7 липня 2015 року № 23-963 вих.-15, на запит ОСОБА_1 на інформацію від 26 червня 2015 року, з огляду на те, що вона є неповною, у ній відповідач не послався на причини, які у встановленому Законом № 2939-VI порядку обмежували би доступ до запитуваної інформації, не вказав, чи відноситься інформація до категорії інформації з обмеженим доступом, і якщо так, то з яких саме причин. Крім того, відповідач також неправомірно надав неповну відповідь на поставлені запитання в запиті позивача на інформацію від 30 червня 2015 року, оскільки інформація щодо повноважень на представлення інтересів ГПУ в суді є такою, що була створена останньою та знаходиться у її володінні. 

Колегія суддів погоджується із висновком судів попередніх інстанцій з огляду на нижченаведене. 

Частиною третьою статті 32 Конституції України встановлено, що кожний громадянин має право знайомитися в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею.

Законом № 2939-VI визначено порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес. 

Відповідно до статті 1 цього Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Статтею 3 Закону № 2939-VI закріплено право запитувача на доступ до публічної інформації, яке згідно із пунктом 1 частини першої цієї статті гарантується, зокрема, обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту (частина друга статті 19 Закону). 

Розпорядники інформації зобов'язані надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації (пункт 6 частини першої статті 14 Закону № 2939-VI). 

Водночас, згідно з частиною другою статті 6 цього Закону обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений (частина сьома статті 6 Закону № 2939-VI). 

Частиною першою статті 22 Закону № 2939-VI встановлено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону. 

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації (частина друга статті 22 Закону № 2939-VI).

Крім того, у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено мотивовану підставу цієї відмови (пункт 3 частини четвертої статті 22 Закону № 2939-VI). 

Колегія суддів погоджується із висновком судів попередніх інстанцій про протиправність відповіді відповідача про відмову позивачу в наданні запитуваної інформації, яка відображена в листі від 7 липня 2015 року № 23-963 вих.-15, на запит ОСОБА_1 на інформацію від 26 червня 2015 року, оскільки вона є неповною, у ній відповідач не послався на причини, які у встановленому Законом № 2939-VI порядку обмежували би доступ до запитуваної інформації, не вказав, чи відноситься інформація до категорії інформації з обмеженим доступом, і якщо так, то з яких саме причин. Також, колегія судів погоджується із судами попередніх інстанцій щодо протиправності відповіді відповідача про відмову позивачу в наданні запитуваної інформації, яка відображена в листі від 7 липня 2015 року № 23-955 вих.-15 на запит позивача на інформацію від 30 червня 2015 року, оскільки вона є неповною, адже, запитувана інформація позивачем, а саме щодо повноважень на представлення інтересів ГПУ в суді, є такою, що була створена відповідачем та знаходиться у його володінні. 

Отже, суди попередніх інстанцій при розгляді справи не допустили порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б привести до ухвалення незаконних судових рішень, внаслідок чого касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2016 року - залишити без змін. 

Касаційну скаргу Генеральної прокуратури України залишити без задоволення. 

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та не оскаржується. 

Головуюча суддя:                                                            І.Л. Желтобрюх

Судді:                                                                                В.М. Бевзенко

О.В. Білоус