Постанова
Іменем України
 
21 лютого 2018 року
м. Київ
 
справа № 382/677/17
 
провадження № 61-136 св 17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д., 
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка»,
третя особа - публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Яготинського районного суду Київської області від 15 вересня 2017 року у складі судді Карповича В. Д., та ухвалу апеляційного суду Київської області від 21 листопада 2017 року у складі суддів: Іванової І. В., Гуля В. В., Савченка С. І.,
 
В С Т А Н О В И В :
 
Відповідно до пунктів 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» (далі -ПрАТ «СК «Уніка») про стягнення страхового відшкодування. 
 
Позовна заява мотивована тим, що між нею та ПрАТ «СК «УНІКА»                 19 грудня 2013 року було укладено договір страхування засобів наземного транспорту (далі - Договір), за яким ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» було застраховані майнові інтереси страхувальника, пов'язані з експлуатацією наземного транспортного засобу «Peugeot 301».
 22 вересня 2014 року позивач заявила ПрАТ «СК «УНІКА» про настання події із застрахованим транспортним засобом, а саме: пошкодження автомобіля в результаті відкриття капоту. 
24 вересня 2014 року було відкрито страхове провадження, але виплату не було здійснено, оскільки, на думку страховика, самовільне відкриття капоту автомобіля не є страховим випадком. 
Враховуючи викладене, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь 61 644 грн 22 коп., з яких страхове відшкодування - 31 648 грн               44 коп., пеня за несвоєчасну його виплату - 29 995 грн 78 коп., а також судові витрати.
 
Рішенням Яготинського районного суду Київської області                                   від 15 вересня 2017 року в позові ОСОБА_4 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявлене власником автомобіля ОСОБА_4 пошкодження автомобіля не викликано страховою подією, що відповідно до положень договору вважається виключенням із страхових випадків і не підпадає під страхове покриття, а отже, не створює обов'язку для страховика здійснити виплату страхового відшкодування.
 
Ухвалою апеляційного суду Київської області від 21 листопада 2017 року в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_4 відмовлено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Судове рішення апеляційної інстанції мотивоване недоведеністю позивачем того факту, що самовільне відкриття капоту автомобіля відноситься до страхових ризиків, які передбачені умовами договору, а не виникло внаслідок дефекту замків капоту транспортного засобу, на які поширюється гарантія виробника, який і повинен відшкодовувати шкоду.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати зазначені судові рішення першої і апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що самовільне відкриття капоту автомобіля відбулось під час його руху, вказана подія є дорожньо-транспортною пригодою, а тому відмова страховика у виплаті відшкодування є безпідставною.
 
27 січня 2018 року відповідач подав відзив на касаційну скаргу, в якому вказав, що заявлене страхувальником пошкодження автомобіля не викликано страховою подією, відповідно до положень договору вважається виключенням із страхових випадків і не підпадає під страхове покриття, а отже, не створює обов'язку для страховика здійснити виплату страхового відшкодування. Крім того, страхувальник у порушення умов договору страхування не надав страховику пошкоджений транспортний засіб для огляду.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
20 грудня 2017 року справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частин першої, другої  та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, висновки суду відповідають обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Судами встановлено, що 19 грудня 2013 року між ОСОБА_4 та           ПрАТ «СК «УНІКА» було укладено договір добровільного страхування на транспорті (далі - Договір), відповідно до якого застраховано майнові інтереси, пов'язані із володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом «Peugeot 301», д.н.з. НОМЕР_1.
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення,                            від  22 вересня 2014 року ОСОБА_6, керуючи вказаним транспортним засобом, перед виїздом не забезпечив і не перевірив його технічний стан, внаслідок чого відкрився капот, що призвело до пошкодження автомобіля.
Постановою Яготинського районного суду Київської області від                               31 жовтня 2014 року закрито провадження у справі стосовно ОСОБА_6 у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.
22 вересня 2014 року ОСОБА_4 заявила страховику про настання події із застрахованим транспортним засобом, а саме:  пошкодження автомобіля в результаті відкриття капоту, проте у виплаті страхового відшкодування їй було відмовлено у зв'язку з тим, що вказане пошкодження не викликане страховою подією, а відповідно до положень договору вважається виключенням із страхових випадків і не підпадає під страхове покриття.
 
Суди, відмовляючи в задоволенні позову, дійшли висновку, що заявлене власником автомобіля ОСОБА_4 пошкодження автомобіля не викликано страховою подією, і з врахуванням умов договору та закону не підпадає під страхове покриття, а отже, не створює обов'язку для страховика здійснити виплату страхового відшкодування.
 
З таким висновком погоджується колегія суддів.
 
Згідно із вимогами пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.
 
Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
 
Згідно із положеннями пункту другого частини першої статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і повґязані з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування).
 
Положеннями частини першої статті 990 ЦК України встановлено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором.
 
Відповідно до статті першої Закону України «Про страхування» (далі - Закон) страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
 
Згідно із положеннями статті 16 Закону договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком,  згідно  з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі  настання  страхового  випадку  здійснити  страхову   виплату страхувальнику або іншій особі,  визначеній у договорі страхування 
страхувальником,  на користь  якої  укладено  договір  страхування (подати   допомогу,   виконати   послугу  тощо),  а  страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені  строки  та виконувати   інші   умови  договору.
 
Відповідно до частини другої статті 9 Закону страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком, відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку.
 
Обов'язок страховика здійснити виплату страхового відшкодування страхувальнику виникає у разі, якщо такий страховий випадок прямо передбачений умовами договору страхування; якщо ж подія, що настала, не може бути кваліфікована як страховий випадок відповідно до вимог договору страхування або закону, обов'язок у страховика здійснити страхову виплату не виникає.
 
Відповідно до пункту 3.1 Договору, укладеного між сторонами, страховими ризиками по страхуванню КАСКО вважаються: будь-яке незаконне заволодіння транспортним засобом; дорожньо-транспортна пригода, в т.ч. викид каменів, чи інших твердих фракцій з-під коліс транспорту; протиправні дії третіх осіб, за виключенням «Незаконне заволодіння»; стихійне лихо; пожежа, вибух або самозаймання; самовільне падіння дерев, каміння або інших предметів, напад тварин тощо.
 
Згідно з пунктом 3.2 Договору страховим випадком є факт понесення збитків страхувальником внаслідок пошкодження, знищення або втрати застрахованого транспортного засобу та/або додаткового обладнання внаслідок подій, визначених у п. 3.1. Договору.
 
Пунктом 4.2 Договору передбачено, що страховик не відшкодовує витрати на будь-який ремонт, реконструкцію, переобладнання та технічне обслуговування транспортного засобу, що не викликані страховим випадком.
 
Матеріали справи не містять даних про причину відкриття капоту застрахованого транспортного засобу, хоча самовільне відкриття капоту неможливо на технічно справному транспортному засобі в умовах штатної експлуатації.
 
Позивач не надав автомобіль для огляду експертам в умовах дилерської станції технічного обслуговування на численні прохання страховика.
 
Отже, позивачем не надано докази пошкодження автомобіля під час дорожньо-транспортної пригоди.
 
За таких обставин відкриття капоту не є подією передбаченою умовами Договору, не містить ознаки страхового ризику, зазначеного в пункті 3.1 Договору, отже, не є страховим випадком у розумінні пункту 3.2 Договору та не створює обов'язку для страховика виплатити страхову виплату.
 
Відповідно до положень статей 10, 60 ЦПК України (в редакції чинній на момент  вирішення справи судами) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із положеннями статті 94 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
 
Суди попередніх інстанцій, оцінивши надані сторонами докази, встановили, що позивач не надав доказів на підтвердження виникнення страхового випадку, передбаченого договором страхування, а тому така подія вважається виключенням із страхових випадків і не підпадає під страхове покриття, правильно вважали, що у задоволенні позову слід відмовити.
 
Відповідно до пункту 6.3.5 Договору страхувальник зобов'язаний при настанні страхового випадку виконувати дії, передбачені Договором, а також слідувати інструкціям страховика або його уповноважених представників та надавати повну інформацію про причини, обставини страхового випадку, забезпечувати можливість страховику (його уповноваженому представнику) здійснити огляд та експертизу транспортного засобу та/або додаткового обладнання для визначення обставин, наслідків страхового випадку та розміру заподіяних збитків.
 
Підпунктами «є» та «ж» пункту 7.1 Договору передбачено, що страхувальник повинен надати страховику пошкоджений транспортний засіб для огляду протягом семи календарних днів з дня повідомлення про настання події, узгодити із страховиком місце та час огляду пошкодженого транспортного засобу аварійним комісаром страховика або незалежним експертом: надавати аварійному комісару страховика чи експерту можливість безперешкодно проводити огляд, обстеження пошкодженого транспортного засобу і додаткового обладнання або їх залишків, розслідувати причини і обставини страхового випадку та не починати відновлювальний ремонт пошкодженого транспортного засобу та/або додаткового обладнання без погодження із страховиком.
 
Пунктом 11.4 умов Договору невиконання страхувальником будь-якої з дій, передбачених пунктом 7.1 Договору, дає право страховику відмовити у виплаті страхового відшкодування.
 
Відповідно до пункту 11.1.6 Договору підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування є невиконання страхувальником умов Договору.
 
Страховик неодноразово (дев'ять разів) письмово просив страхувальника надати пошкоджений транспортний засіб для огляду експертом в умовах дилерської станції технічного обслуговування, проте автомобіль надано не було.
 
Враховуючи викладене, суди застосували норми матеріального права, які підлягали застосуванню, та дали правильну оцінку події, що сталась з належним позивачу автомобілем, та з врахуванням зазначеного дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем страхового випадку, а тому страховик відповідно до умов договору мав законні підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування. Разом із тим у порушення умов Договору страхувальник не надав страховику пошкоджений транспортний засіб для огляду експертом в умовах дилерської станції технічного обслуговування, що також є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування відповідно до умов укладеного Договору.
 
Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення. 
 
Рішення Яготинського районного суду Київської області                                     від 15 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області              від 21 листопада 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
Є. В.Синельников
 
С. Ф. Хопта
 
Ю. В. Черняк