Постанова
Іменем  України
 
21 лютого 2018 року
м. Київ
 
справа № 459/332/16-ц
провадження № 61-5867 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду у складі: 
 
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1, 
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»,
представник відповідача - КептєСергій Володимирович,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 25 квітня 
2016 року у складі судді Кріль М. Д. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 липня 2016 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., 
Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» 
(далі - ТОВ ««Лізингова компанія«Еталон») про захист прав споживача та стягнення коштів.
 
Позовні вимоги обгрунтовував тим, що з метою придбання трактора моделі «КІОТІ 551С» вартістю 107 000 грн, 3 грудня 2015 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу. Менеджер компанії його запевнила, що через два дні трактор буде доставлено за його адресою, а на виконання умов договору необхідно здійснити передоплату у розмірі 50 відсотків вартості транспортного засобу. У цей же день він сплатив 50 000 грн.
 
В подальшому він виявив, що предметом договору фінансового лізингу є трактор іншої моделі, ціна якого становить 500 000 грн, а не попередньо обумовлена вартість трактора.
 
15 грудня 2015 року він направив на адресу відповідача вимогу про повернення сплачених коштів у зв'язку із розірванням договору, однак відповідач не вчинив будь-яких дій щодо повернення йому коштів.
 
Звертав увагу на те, що договір фінансового лізингу від 3 грудня 2015 року укладено у м. Луцьку, тобто поза межами торговельного або офісного приміщення ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», оскільки його юридична адреса: 
вул. Кутузова, 18/7, к. 513, м. Київ.
 
За таких обставин вважав, що відповідач повинен був повернути сплачені грошові кошті не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживача про розірвання договору, але ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» проігнорував його вимогу, що суперечить положенням статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Посилаючись на наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідача грошові кошти, сплачені за договором фінансового лізингу від 3 грудня 2015 року, а також неустойку за несвоєчасне повернення коштів, а всього - 71 800 грн.
 
Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 25 квітня 2016 року позов задоволено.
 
Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 кошти сплачені за договором фінансового лізингу в розмірі 50 000 грн та 300 грн комісійного збору банку, а всього - 50 300 грн.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір фінансового лізингу від 3 грудня 2015 року підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки його умови обмежують права споживача, а з відповідача підлягають стягненню кошти, які були сплачені на виконання умов такого договору.
 
Рішенням апеляційного суду Львівської області від 11 липня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» задоволено частково. Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 25 квітня 
2016 року скасовано, та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.
 
Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 
50 000 грн, сплачених за договором фінансового лізингу від 3 грудня 2015 року та неустойку за несвоєчасне повернення вказаних коштів у розмірі 21 500 грн, 
а всього - 71 500 грн.
 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд виходив із того, що вирішуючи спір по суті суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач не заявляв вимогу щодо визнання недійсним договору.
 
Ураховуючи, що договір фінансового лізингу був укладений поза межами торгівельного або офісного приміщення продавця, і ОСОБА_1 у встановлений законом чотирнадцятиденний строк повідомив відповідача про намір розірвати договір та просив повернути сплачені ним кошти на виконання договору, ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» зобов'язано повернути позивачеві 50 000 грн, а також сплатити неустойку за несвоєчасне повернення таких коштів. 
 
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року, ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що укладення оспорюваного договору відбулося поза межами торгівельного або офісного приміщення, оскільки він був укладений у офісі товариства по проспекту Волі, 54 у м. Луцьку, який винаймається відповідачем на підставі договору оренди нежитлового приміщення від 25 липня 2015 року.
 
Крім того, апеляційний суд у порушення вимог частини першої статті 303 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних судових рішень) вийшов за межі позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, задовольнивши вимогу ОСОБА_1 про стягнення неустойки, від якої він відмовився.
 
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, у якому просив касаційну скаргу відхилити, а рішення апеляційного суду залишити без змін.
 
Відзив на касаційну скаргу мотивовано тим, що офісним приміщенням суб'єкта господарювання може вважатись лише приміщення, у якому розташовано та здійснюється діяльність самим суб'єктом господарювання або його філією, представництвом або структурним підрозділом, тоді як за відповідачем не зареєстрованого жодних відокремлених підрозділів юридичної особи.
 
Зазначав, що заяву про відмову від позовної вимоги про стягнення неустойки не подавав, ухвала суду про закриття провадження в цій частині у справі відсутня, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у межах позовних вимог.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судами установлено, що 3 грудня 2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати трактор «КІОТІ СК35Н» та передати предмет лізингу у користування позивача, а лізингоодержувач зобов'язувався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Вартість предмету лізингу становить 500 000,00 грн.
 
Відповідно до пункту 5.1 договору, предмет лізингу передається лізингоодержувачу у строк не більше 50 календарних днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця авансового платежу (50 відсотків від вартості предмета лізингу), комісії за організацію у розмірі 10 відсотків від вартості предмета лізингу та комісії за передачу предмета лізингу у розмірі 3 відсотків від вартості предмета лізингу.
 
На виконання умов цього договору ОСОБА_1 сплатив 50 000 грн.
 
15 грудня 2015 року позивач направив на адресу відповідача вимогу про повернення сплачених коштів у зв'язку із розірванням договору з підстав, передбачених частинами 3, 4 статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів». 
 
Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_1 посилався на те, що договір фінансового лізингу було укладено не за місцем реєстрації юридичної особи, тобто за межами торговельного або офісного приміщення, а тому він має право протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями вимагати розірвання договору та повернення належних йому сум, сплачених на його виконання.
 
Пунктами 2, 26 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що офісне приміщення - будь-яке приміщення (будівля тощо), в якому знаходиться суб'єкт господарювання або його філія, або його структурний підрозділ, або представництво. Торговельне приміщення - майновий комплекс, який займає окрему споруду (офісне приміщення) або який розміщено у спеціально призначеній та обладнаній для торгівлі споруді, де суб'єкт господарювання здійснює діяльність з реалізації товару.
 
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що договором, укладеним поза торговельними або офісними приміщеннями є договір, укладений із споживачем особисто в місці, іншому ніж торговельні або офісні приміщення продавця.
 
Згідно із частинами третьою та четвертою статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Споживач має право не повертати продукцію або результати роботи чи послуги до моменту повернення йому сплаченої ним суми грошей.
 
Відповідно до статті 93 Цивільного кодексу України 
(далі - ЦК України) місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд правильно виходив з того, що місцевий суд вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_1, оскільки позивач не заявляв вимог про визнання договору фінансового лізингу недійсним. Разом з тим, погоджуючись з доводами ОСОБА_1 про те, що договір фінансового лізингу між ним та відповідачем був укладений поза торговельним або офісним приміщенням, апеляційний суд не звернув увагу на такі заперечення представника відповідача. 
 
Офіс ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи та здійснюється управління і облік розташований за адресою: вул. Кутузова, буд. 18/7, к. 613, м. Київ. Укладення договору фінансового лізингу з позивачем відбулося за адресою: проспект Волі, 54, 
м. Луцьк. Зазначений офіс винаймається відповідно до договору оренди нежитлового приміщення від 25 липня 2015 року бізнес-партнером 
ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» для розміщення працівників компанії. Такі відносини передбачені партнерською угодою від 1 листопада 2013 року, а тому висновок апеляційного суду про те, що договір фінансового лізингу між позивачем та відповідачем було укладено поза торговельними або офісними приміщеннями, є передчасним.
 
Крім того, вирішуючи питання про стягнення з відповідача неустойки у зв'язку з порушенням тридцяти денного строку повернення коштів за розірваним договором, апеляційний суд не звернув увагу на наступне.
 
Частиною другою статті 31 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних судових рішень) передбачено, що до початку розгляду справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов. 
 
25 квітня 2016 року ОСОБА_1 направив до суду заяву, у якій він зазначив, що підтримує позовні вимоги, крім вимог про стягнення неустойки, тобто уточнив свої позовні вимоги.
 
Такі уточнення прийняті Червоноградським міським судом Львівської області, однак апеляційний суд залишив наведене поза увагою, та вирішив питання про стягнення з відповідача неустойки.
 
Згідно із статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Суди першої та апеляційної інстанцій стягнули кошти з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», не спростувавши презумпцію правомірності правочину, не вирішивши питання про розірвання договору фінансового лізингу, 
 
Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
 
Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до  статті 628 ЦК України. 
 
За загальним правилом, передбаченим частини першої статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.
 
Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.
 
Згідно з частиною першою статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
 
Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.
 
Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.
 
Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
 
У пункті  3 Постанови Пленум Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у справі» роз'яснено, що відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. 
 
Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних судових рішень) та з урахуванням положень частини четвертої статті 10 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних судових рішень) вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Наприклад, суд має право застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину (частина п'ята статті 216 ЦК України ).
 
Із системного аналізу зазначених норм убачається, що розглядаючи ту чи іншу справу, суд у разі виявлення ознак нікчемності правочину може застосувати відповідні правові наслідки за власною ініціативою, тобто навіть тоді, коли такі вимоги не містяться в позові.
 
Таким чином, наявні підстави для часткового задоволення позову ОСОБА_1 іззастосуванням наслідків недійсності нікчемного правочину, та стягнення з відповідача на користь позивача 50 000 грн.
 
Ураховуючи, що суди попередніх інстанцій правильно встановили фактичні обставини справи, однак неправильно застосували норми матеріального права і порушили норми процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду за відсутності підстав для направлення справи на новий розгляд визначених статтею 411 ЦПК України, дійшов висновку про необхідність скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та ухвалення у справі нового рішення про часткове задоволення позову.
 
Відповідно до вимог частини тринадцятої статті 141 ЦПК України суд касаційної інстанції при зміні судових рішень змінює розподіл судових витрат.
 
Ураховуючи, що вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, позивач від сплати судового збору за подання позову був звільнений, з 
ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551 грн 20 коп. 
 
Зважаючи на викладене, та керуючись статтями 104, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду ,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» задовольнити частково.
 
Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 25 квітня 
2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.
 
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача та стягнення коштів задовольнити частково.
 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 50 000 грн.
 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь держави судовий збір у розмірі 551 грн 20 коп.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий:                                                                          В. А. Стрільчук

Судді:                                                                                      В. О. Кузнєцов

                                                                                      А.С. Олійник

                                                                                      О.В. Ступак

Г.І. Усик