ВЕРХОВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

08.02.2018 | Київ | К/9901/8708/18 805/977/16-а
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Стрелець Т. Г.,
суддів - Білоуса О. В., Желтобрюх І. Л.,
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу № 805/977/16-а
за позовом ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Донецькій області, Маріупольського міського управління ГУ МВС України в Донецькій області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду, прийняту 10 серпня 2016 року у складі колегії суддів: головуючого - Арабей Т.Г.,  суддів: Геращенка І.В., Міронової Г.М.,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління МВС України в Донецькій області, Маріупольського міського управління ГУ МВС України в Донецькій області, в якому просив:
- визнати протиправними дії відповідачів щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні позивача з посади першого заступника начальника районного відділу - начальника слідчого відділу Іллічівського районного відділу Маріупольського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області у зв'язку зі скороченням штатів;
-  зобов'язати Маріупольське міське управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з посади першого заступника начальника районного відділу - начальника слідчого відділу Іллічівського районного відділу Маріупольського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області з розрахунку 202,67 грн. за кожен календарний день за час затримки за період з 06 листопада 2015 року по 14 квітня 2016 року в сумі 32 427,20 грн.  
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що наказом ГУ МВС України в Донецькій області № 363 о/с від 06.11.2015 року його було звільнено з посади першого заступника начальника районного відділу начальника слідчого відділу Іллічівського районного відділу Маріупольського міського управління ГУ МВС України в Донецькій області згідно пункту 64 «г».
Наказом ГУ МВС України в Донецькій області №7 о/с лк внесено зміни до Наказу № 363 о/с від 06.11.2015 року, а саме: прийнято вважати вислугу років позивача станом на 06.11.2015 року  в календарному обчисленні та для виплати грошової допомоги 17 років, 02 місяці, 21 день, встановити премію за листопад 2015 року в розмірі 155%.
На підставі п. 10 Постанови КМУ від 17.07.1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей», позивачу 14.04.2016 року в якості одноразової грошової допомоги було перераховано 60 568, 59 грн.
Разом з цим позивач, посилаючись на ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпПУ), вважає, що Маріупольське міське управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, внаслідок несвоєчасної виплати одноразової грошової допомоги, повинно виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який складає 32 427, 20 грн.
Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 02 червня 2016 року у справі  № 805/977/16-аадміністративний позов задоволено. Зобов'язано Маріупольське міське управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1   (ІПН НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з посади першого заступника начальника районного відділу - начальника слідчого відділу Іллічівського районного відділу Маріупольського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (ідентифікаційний код 08671449) з розрахунку 202,67 грн. за кожен календарний день з моменту звільнення по момент фактичного розрахунку в сумі 32021, 86 грн..
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем було порушено вимоги ст.116 КЗпПУ, а отже, відповідно до ст.117 КЗпПУ позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2016 року скасовано постанову Луганського окружного адміністративного суду від 02 червня 2016 року та прийнято нову - про відмову у задоволенні позову.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що порядок прийняття, проходження та звільнення з військової служби врегульовано нормами спеціального законодавства, а тому норми Кодексу законів про працю України не поширюються на дані правовідносини.
Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що оскільки спеціальним законодавством не врегульовано питання нарахування компенсації за затримку розрахунку при звільненні, то при регулюванні даних правовідносин мають застосовуватись аналогія закону, тобто, норми ст.116,117 КЗпПУ.
Відповідач подав заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначив, що трудові відносини та проходження служби в органах внутрішніх справ мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, отже передбачені законодавством про працю норми її оплати та порядок вирішення трудових спорів не поширюються на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ.
24 січня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2016 передано для розгляду до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Справу розглянуто у  порядку письмового провадження із врахуванням положень, встановлених статтею 345 Кодексу адміністративного судочинства України.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши і обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і наданої ними правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 15 серпня 1998 року ОСОБА_1 прийнято на службу в органах внутрішніх справ.
29 серпня 2014 року позивача звільнено з органів внутрішніх справ.
Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області № 284 о/с від 22 вересня 2015 року позивача поновлено на посаді першого заступника начальника міського відділу - начальника слідчого відділу Добропільського міського відділу (з обслуговування м. Добропілля та Добропільського району) з 30 серпня 2014 року на підставі постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 01 квітня 2015 року.
Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 21 жовтня 2015 року № 318 о/с майора міліції ОСОБА_1 призначено на посаді першого заступника начальника районного відділу - начальника слідчого відділу Іллічівського районного відділу Маріупольського міського управління.
Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області № 363 о/с від 06 листопада 2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника начальника районного відділу - начальника слідчого відділу Іллічівського районного відділу Маріупольського міського управління ГУ МВС України в Донецькій області згідно пункту 64 "г" (через скорочення штатів).
Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 07 грудня 2015 року №7 о/с лк внесено зміни до наказу № 363 о/с від 06 листопада 2015 року, а саме: прийнято вважати вислугу років позивача станом на 06 листопада 2015 року в календарному обчисленні та для виплати грошової допомоги 17 років,   02 місяці, 21 день, встановлено премію за листопад 2015 року в розмірі 155%.
У березні місяці 2016 року позивач звертався до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про надання інформації щодо невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні, на яке 18 березня 2016 року надано відповідь № М-118/01-26-2016, відповідно до якої позивачу нарахована одноразова грошова допомога при звільненні у сумі 61074,71 грн., яка буде виплачена на особистий рахунок позивача після надходження фінансування з Державного бюджету України.
Як вбачається з довідки по перерахуванню коштів співробітникам Маріупольського Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на карткові рахунки звільненим працівникам у квітні 2016 року, позивачу перераховано на картковий рахунок 60 158, 59 грн.
Отримання зазначеної суми позивач підтвердив в уточненій позовній заяві про зменшення позовних вимог.
Спірним питанням у справі є обґрунтованість заявлених вимог позивача про виплату йому грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні на підставі положень ст. 117, 118 Кодексу законів про працю.
Переглядаючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням доводів касаційної скарги, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у Верховному Суді виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, (далі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
При цьому, необхідно враховувати, що оцінюючи рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, суд дотримується вимог частини 3 статті 2 КАС України, відповідно до якої у справах про оскарження рішень суб'єктів владних повноважень суди повинні перевіряти чи прийняті такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, зазначив, що відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня  1999 року №13 передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).
Разом з тим, колегія суддів вважає необхідним звернути увагу на наступне.
Порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством таким як: Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114, Законом України «Про міліцію», Законом України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ», постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» від 17 липня 1992 року №393.
Відповідно до пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей» особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби за віком, станом здоров'я чи у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, після закінчення строку контракту, у зв'язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей» одноразова та щорічна грошова допомога, передбачена пунктами 10 і 11 цієї постанови, виплачується Міністерством внутрішніх справ, Міністерством транспорту та зв'язку, за рахунок коштів, виділених у державному бюджеті для їх утримання (за винятком  випадків, передбачених абзацом другим цього пункту).
Таким чином, наведені вище нормативно-правові акти встановлюють право осіб, що відносяться до рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, на отримання одноразової грошової допомоги при звільнення, регулюють порядок обчислення та виплати такої допомоги та є спеціальними.
Колегія суддів зазначає, що трудові відносини, які складаються під час проходження служби в органах внутрішніх справ мають специфічну правову природу, а тому потребують детального регулювання спеціальним законодавством, яке визначатиме, зокрема, норми оплати праці, соціальні гарантії, тощо.
Разом з тим, даними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов'язків.
Крім того, важливо зазначити, що принцип рівності прав і можливостей та заборона дискримінації у сфері праці закріплені у частині 1статті 21 та у статті 24  Конституції України,  статті 21 та 22 Кодексі законів про працю України.
Дискримінацію можна визначити, перш за все, як порушення принципу рівності.
Статтею 23 Загальної Декларації з прав людини встановлено, що кожна людина має право на працю,  на вільний вибір роботи, на  справедливі  і  сприятливі  умови  праці та на захист від безробіття.
Кожна людина,  без будь-якої дискримінації,  має право  на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право  на  справедливу  і  задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої  та її сім'ї,  і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.
Відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.
Статтею 116 КЗпПУ встановлено, що  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Наведені вище норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов'язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці посадових осіб органів внутрішніх справ, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпПУ як  таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби органів внутрішніх справ.
Відповідно до ст. 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Зважаючи на те, що судом першої інстанції ухвалене законне та обґрунтоване рішення, помилково скасоване судом апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за необхідне скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції.
Керуючись статтями 345, 349, 352, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, 

П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2016 року скасувати.
Постанову Луганського окружного адміністративного суду від 02 червня 2016 року залишити силі.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач Т. Г. Стрелець          
Судді                                                                                 О. В. Білоус
І. Л. Желтобрюх