Постанова
іменем України        
 
20 березня 2018 року                                                                  
м. Київ                                                                  
 
справа № 428/4514/16-ц
 
провадження № 61-5523св18 
                                                                                                                           
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С.О., Кузнєцова В. О., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 червня 2016 року у складі судді Бароніна Д. Б. та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від      20 липня 2016 року у складі колегії суддів: Коновалової В. А., Луганської В. М., Фарятьєва С. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») про стягнення грошових коштів.
 
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилалася на те, що  впродовж 2013-2015 років вона уклала з ПАТ «Дельта Банк» декілька договорів банківського вкладу (депозиту), за якими на момент складання позовної заяви на відкритих у ПАТ «Дельта Банк» рахунках обліковуються належні їй грошові кошти на загальну суму 289 672 грн 42 коп. Вказані грошові кошти, які відповідач заборгував їй, не включають 200 тис. грн виплачених їй Фондом гарантування вкладів фізичних осіб упродовж 2015 року. Вона зверталася до банку та тимчасової адміністрації з вимогою повернути кошти. У встановлений законом 30-ти денний строк кредиторську вимогу не подала, оскільки перебувала на лікарняному. Не зважаючи на всі її попередні звернення, вона не отримала від банку або його представництва у місті Сєвєродонецьку інформацію про час подання такої вимоги. Оскільки Фондом гарантування вкладів фізичних осіб їй протягом 2015 року було виплачено грошові кошти у розмірі 200 тис. грн., тому автоматично вона має бути включена у список кредиторів банку. Після покращення стану здоров'я вона відразу звернулася з письмовою заявою про включення її у список кредиторів, однак отримала відмову. Враховуючи викладене, просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у сумі 289 672 грн 42 коп. невиплачених внесків та нарахованих на них процентів за договорами банківського вкладу (депозиту), укладеними між сторонами. 
 
ПАТ «Дельта Банк» подав заперечення на позовну заяву, в яких зазначив, що банк не є набувачем коштів клієнта і не має повноважень з розпорядження ними поза межами договору. Позивач не надала жодних розпоряджень про перерахування відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком, які були б залишені відповідачем без виконання. Позивачем обраний неправильний спосіб захисту, оскільки банк не привласнив її кошти, а тому вони не підлягають стягненню з нього. У банку запроваджено тимчасову адміністрацію з 3 березня 2015 року, з якого він здійснює свою діяльність на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI). Фондом гарантування вкладів фізичних осіб позивачу виплачено 200 тис. грн. Тому банк просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 за безпідставністю та необгрунтованістю.
 
Заочним рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від                    15 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач як вкладник може просити задоволення своїх вимог щодо повернення грошових коштів з банківських рахунків виключно у межах процедури ліквідації ПАТ «Дельта Банк», оскільки з 3 березня 2015 року на підставі постанови Правління Національного банку України про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб запровадив тимчасову адміністрацію і розпочав процедуру виведення банку з ринку.  
 
Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 20 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 червня 2016 року залишено без змін.
 
Залишаючи без змін рішення місцевого суду, апеляційний суд виходив з того, що оскаржуване рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. 
 
У серпні 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 червня              2016 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 20 липня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів попередніх інстанцій не відповідають роз'ясненням, викладеним у пунктах 2, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», та вимогам статей 2, 8, 57, 58, 60, 63, 212-214 Цивільного процесуального кодексу України у редакції 2004 року (далі - ЦПК України       2004 року), оскільки суди не встановили всі обставини, які мають значення для справи, та надали їм неправильну юридичну оцінку. Посилання судів на положення статті 36 Закону № 4452-VI як на підставу неможливості стягнення коштів за договорами банківського вкладу не можна вважати обґрунтованими, так як зобов'язання відповідача виникли ще до введення тимчасової адміністрації і розрахунки також проведені до початку дії цієї адміністрації, яка була запроваджена з 3 березня 2015 року. Суд залишив поза увагою ту обставину, що банк не ліквідовано і позивач має право звернутися з такими вимогами для забезпечення у подальшому своїх прав, передбачених статтею     49 Закону № 4452-VI. Строк договорів вкладу закінчився до введення тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк». Рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тоді ще не було прийнято, тому відповідальність за повернення коштів несе відповідач. Посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі                          № 6-2001цс15 є безпідставним, оскільки викладена у цій постанові правова позиція є хибною та такою, що не відповідає чинному законодавству. Посилання апеляційного суду на постанову Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі № 6-1123цс16 також є хибним. Вважає, що рішеннями судів її фактично незаконно позбавили права власності на грошові кошти.   
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
30 січня 2018 року справу № 428/4514/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надійшло відзивів на касаційну скаргу.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення відповідають вимогам статей 213, 214, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.
 
Судами встановлено, що 1 липня 2014 року між ПАТ «Дельта-Банк» та        ОСОБА_4 було укладено договір банківського вкладу № 002-12519-010714, згідно з яким сума банківського вкладу складає 22 тис. грн.
 
9 лютого 2015 року між ПАТ «Дельта-Банк» та ОСОБА_4 було укладено договір банківського вкладу № 003-12519-090215, за умовами якого сума банківського вкладу складає 10 тис. доларів США.
 
Довідкою № 05-3253869 від 14 березня 2016 року, виданою ОСОБА_4 відділом забезпечення клієнтської підтримки Управління з розвитку комунікацій та післяпродажного обслуговування клієнтів Департаменту клієнтської підтримки, повідомлено, що на її ім'я дійсно відкрито у ПАТ «Дельта Банк»  рахунок (наступні рахунки): згідно з договором № 011-12000-021013 від 2 жовтня 2013 року: № НОМЕР_1, за яким станом на 2 жовтня 2015 року обліковувалася сума коштів у розмірі 8 грн 56 коп.; № НОМЕР_2, за яким станом на 2 жовтня 2015 року обліковувалася сума коштів у розмірі                            0 грн 58 коп.; згідно з договором № 005-12000-250213 від 25 лютого 2013 року:                 № НОМЕР_3, залишок коштів станом на 2 жовтня 2015 року - 0,00 грн.;     № НОМЕР_4, за яким станом на дату 2 жовтня 2015 року обліковувалася сума коштів у розмірі 121 грн 72 коп.; згідно з договором № 005-12000-021014 від 2 жовтня 2014 року: № НОМЕР_5, залишок коштів станом на 2 жовтня 2015 року - 0,00 доларів США; № НОМЕР_6, за яким станом на 2 жовтня 2015 року обліковувалася сума коштів у розмірі 36,79 доларів США; згідно з договором № 003-12519-090215 від 9 лютого 2015 року: № НОМЕР_7, за яким станом на 2 жовтня 2015 року обліковувалася сума коштів у розмірі            10 тис. доларів США; № НОМЕР_8, за яким станом на 2 жовтня 2015 року обліковувалася сума коштів у розмірі 165,60 доларів США; згідно з договором     № 002-12519-010714 від 1 липня 2014 року: № НОМЕР_9, за яким станом на 2 жовтня 2015 року обліковувалася сума коштів у розмірі 22 тис. грн.;               № НОМЕР_10, за яким станом на 2 жовтня 2015 року обліковувалася сума коштів у розмірі 1 367 грн 04 грн.; згідно з договором № 002-12000-040314          від 4 березня 2014 року: № НОМЕР_11, залишок коштів станом на 2 жовтня                   2015 року - 0,00 грн.; № НОМЕР_12, за яким станом на 2 жовтня                 2015 року обліковувалася сума коштів у розмірі 198 грн 22 коп.
 
Згідно із заявами на виплату переказу від 9 липня 2015 року та від 14 липня    2015 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_4 виплачено грошові кошти на загальну суму 120 830 грн 68 коп.
 
Листами від 20 жовтня 2014 року, від 9 лютого 2015 року, від 18 лютого           2016 року та від 14 березня 2016 року банк повідомляв ОСОБА_4 про обмеження сум виплат та про початок процедури ліквідації ПАТ «Дельта-Банк».
 
3 березня 2015 року на підставі постанови Правління Національного банку України про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних Фонд гарантування вкладів фізичних запровадив тимчасову адміністрацію і розпочав процедуру виведення ПАТ «Дельта Банк» з ринку. 
 
2 жовтня 2015 року на підставі постанови Правління Національного банку України відкликано банківську ліцензію ПАТ «Дельта Банк».
 
Згідно з частиною першою статті 1058 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
 
Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням)  доходів, одержаним злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.
 
Отже, випадки обмеження прав клієнта щодо розпорядження  грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені у спеціальному законі.
 
У спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону № 4452-VI є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.
 
Відповідно до пунктів 6, 16 частини першої статті 2 Закону № 4452-VI ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.
 
Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Згідно з пунктами 1, 2 частини п'ятої цієї статті під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.
 
Викладене узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2001цс15. 
 
Ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_4 у задоволенні позову, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, врахував указану правову позицію Верховного Суду України і дійшов обґрунтованого висновку про те, що 3 березня 2015 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб запровадив тимчасову адміністрацію та розпочав процедуру виведення ПАТ «Дельта Банк» з ринку, а з 2 жовтня 2015 року на підставі постанови Правління Національного банку України відкликано банківську ліцензію. Як на час звернення         ОСОБА_4 до суду з позовом, так і на час ухвалення рішення у банк вже було введено тимчасову адміністрацію, а в подальшому - прийнято рішення про його ліквідацію, що унеможливлює стягнення коштів з банку у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом № 4452-VI.
 
З огляду на викладене закінчення строку договорів банківського вкладу до введення тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк» та прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії відповідача не дає правових підстав для стягнення коштів з банку.
 
Суди повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-215, 303, 304, 316 ЦПК України    2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення.
 
Доводи касаційної скарги про те, що рішення судів попередніх інстанцій не відповідають роз'ясненням, викладеним у постанові Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» та вимогам статей 2, 8, 57, 58, 60, 63, 212-214 ЦПК України 2004 року, не заслуговують на увагу, оскільки вони ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, суди з'ясували обставини, на які ОСОБА_4 посилалася як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені судами під час розгляду справи. 
 
Твердження заявника про те, що банк не ліквідовано і вона має право звернутися з вимогами про стягнення коштів для забезпечення у подальшому своїх прав, є безпідставними та таким, що суперечать вищенаведеним вимогам законодавства.
 
Посилання у касаційній скарзі на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року є помилковим, оскільки обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, є висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений  у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року. Цей висновок має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права (частина перша статті 360-7 ЦПК України 2004 року).
 
Наведене у касаційній скарзі тлумачення статті 36 Закону № 4452-VI, яке зводиться до того, що, на думку заявника, рішення суду про стягнення грошових коштів з банку не є фактичним задоволенням вимог вкладника, не відповідає змісту вказаної правової норми. Зазначені у позовній заяві вимоги вкладника ОСОБА_5 якраз і полягають у стягненні з відповідача коштів за договорами банківського вкладу. Задоволення таких вимог під час тимчасової адміністрації не здійснюється.
 
Таким чином, доводи касаційної скарги спростовуються встановленими судами наведеними вище обставинами справи і положеннями законодавства.
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовані норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від                     15 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 20 липня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

                                                                   
Судді: | В. А. Стрільчук
| С. О. Карпенко
| В. О. Кузнєцов