ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2018 року 
м. Київ

Справа №  910/5255/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кушнір І.В. - головуючий, Краснов Є.В., Мачульський Г.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення та виклику учасників справи касаційну скаргу  Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.07.2017 (головуючий: Куксов В.В., судді: Гончаров С.А., Станік С.Р.) та на рішення господарського суду міста Києва від 19.06.2017  у справі № 910/5255/17 (суддя Грєхова О.А.)

за позовом  Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк"  
до Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп"
про  стягнення заборгованості з орендної плати за договором оренди приміщення №63 від 01.08.2013 в розмірі 270 397,20 грн.   

Учасники справи: не викликалися та не повідомлялися.

ВСТАНОВИВ:
                                                          
Позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості з орендної плати за Договором оренди приміщення № 63 від 01.08.2013 в розмірі 270 397,20 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов Договору оренди приміщення № 63 від 01.08.2013 позивач передав відповідачу в оренду майно, проте, відповідач, в порушення умов договору, зобов'язання з оплати орендних платежів належним чином не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість перед позивачем в сумі 270    397,20 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.06.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.07.2017 у справі №910/5255/17,  позовні вимоги задоволені в повному обсязі.

Судові рішення мотивовані тим, що  Договір оренди був пролонгований на тих самих умовах на той самий строк, на який його було укладено, а отже відповідачем не доведено, а позивачем не спростовано факту пролонгації Договору оренди, в зв'язку з чим, відповідач зобов'язаний відповідно до приписів чинного законодавства сплачувати орендну плату.

08.11.2017  відповідачем  подано касаційну скаргу на рішення місцевого та постанову апеляційного суду до Вищого господарського суду України.  

15.01.2018 касаційна скарга була отримана Касаційним господарським судом у складі Верховного суду.

15.01.2018 за результатом автоматизованого розподілу справи  була визначена колегія суддів:  суддя-доповідач Кушнір І.В.,  судді Краснов Є.В., Мачульський Г.М.

24.01.2018 суд постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі та здійснення розгляду касаційної скарги у порядку письмового провадження без виклику та повідомлення учасників справи, учасникам справи надано строк до 09.02.2018 для подання відзиву на касаційну скаргу. Крім того відмовлено відповідачу у задоволенні клопотання про зупинення виконання судового рішення до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Скаржник (відповідач) мотивує свою касаційну скаргу тим, що судами не були враховані висновки, викладені в постанові Верховного суду України та висновки ВГСУ, згідно яких зобов'язання по оплаті припиняються на підставі припинення строку дії договору, тому вважає, що у разі припинення договору оренди, стягнення з нього орендної плати є безпідставним.

Крім того, скаржник вважає, що судами не було взято до уваги, що він звільнив спірне приміщення та передав його позивачу без зауважень, повністю виконав свої  зобов'язання по договору.

Скаржник звертає увагу на те, що пролонгація укладеним між сторонами договором не передбачена, тому вважає що дія договору припинена з 31.07.2014.

Відповідач вважає, що судами не було взято до уваги те, що після звільнення спірного приміщення він уклав новий договір оренди з іншим орендодавцем з 01.08.2014,  жодного рахунку від позивача за період нарахування боргу по орендній платі не направлялось відповідачу.

З огляду на викладене, відповідач у касаційній скарзі  просить скасувати постанову апеляційного господарського суду та рішення місцевого господарського суду, прийняти  нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 

Позивач надав відзив на касаційну скаргу, в якому просить суд касаційну скаргу залишити без задоволення, в судові рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені обставини, Верховний Суд в межах перегляду справи у касаційній інстанції обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначеного судового рішення, доходить висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного. 

Згідно зі ст.300 Господарського процесуального кодексу України:
"1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
3. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
4. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права."

З урахуванням викладеного, судом не приймаються та не розглядаються доводи скаржника, пов'язані з переоцінкою доказів, визнанням доведеними/недоведеними або встановленням по новому обставин справи. 

Як було встановлено судами, між Публічним акціонерним товариством "Брокбізнесбанк" (надалі - орендодавець, позивач) та Приватним акціонерним товариством "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" (надалі - орендар, відповідач) 01.08.2013 було укладено Договір оренди приміщення №63 (надалі - Договір оренди).

Цим Договором регулюються правовідносини пов'язані із передачею орендодавцем орендареві у строкове платне користування, для здійснення орендарем його статутної діяльності, приміщень, що відповідають санітарно-технічним і протипожежним вимогам, по Акту прийому-передачі (п. 1.1 Договору оренди). 

Відповідно до п.п.1.2 та 1.3 Договору оренди, приміщення, що надаються в оренду для функціонування страхової компанії, загальною площею 116,4 кв.м., (надалі - приміщення), знаходяться на 1-му поверсі будівлі за адресою: 10014, м. Житомир, вул. Любарська, 4. Приміщення вважаються фактично переданими орендареві з моменту підписання сторонами Акта прийому-передачі та його скріплення печатками сторін. Акт прийому-передачі підписується сторонами не пізніше 10 календарних днів з моменту укладення Договору.

Згідно з п. 3.1.8 Договору оренди орендар зобов'язаний в разі закінчення строку дії Договору, або при його розірванні в десятиденний термі, повернути приміщення орендодавцю в задовільному технічному стані, з урахуванням норм нормального зносу, про що складається Акт прийому-передачі.
Сторона у п. 3.1.9 Договору оренди погоджено, що в разі вивільнення приміщення без складання Акту прийому-передачі, та в неналежному технічному стані, орендар несе відповідальність згідно з чинним законодавством України та цим Договором.

Пунктами 4.1 та 4.2 Договору оренди встановлено, що щомісячний розмір орендної плати за користування об'єктом оренди становить 13 386,00 грн., в т.ч. ПДВ 2     231,00 грн. Сторони погодили, що оплата за користуванням приміщення здійснюється відповідно до Графіку платежів (Додаток № 2) який є невід'ємною частиною Договору.

Відповідно до п. 4.3 Договору оренди, орендна плата сплачується орендарем за кожний поточний календарний місяць використання орендованого приміщення, на підставі рахунка, виставленого орендодавцем, до десятого числа поточного місяця, а орендар сплачує орендну плату орендодавцю протягом 5 (п'яти) календарних днів після отримання рахунку.

Як передбачено п. 5.2 Договору, дія Договору оренди припиняється внаслідок:
1) закінчення строку, на який його було укладено;
2) ліквідації юридичної особи орендодавця або орендаря;
3) загибелі приміщення;
4) несплати орендарем орендної плати чи комунальних витрат протягом 2 місяців поспіль;
5) неспроможності орендаря виконувати будь-які інші зобов'язання за цим Договором оренди та (і) таке невиконання договору завдає, або обґрунтовано завдасть, суттєвої шкоди інтересам орендодавця щодо майна, будинку та/або приміщень та невиконання орендарем триває протягом періоду 30 (тридцять) днів чи більше, після письмового повідомлення орендодавця із зазначенням невиконання та ризику завданої дійної чи неминучої суттєвої шкоди та з вимогою виконання орендарем своїх зобов'язань;
7) самостійної здачі орендарем в суборенду орендованих приміщень, без попередньої згоди орендодавця.

За умовами пункту 5.3 Договору оренди, дія Договору оренди приміщень може бути припинення за ініціативою орендодавця або орендаря, з письмовим повідомленням за один місяць до дати розірвання Договору і оплатою своїх зобов'язань в повному обсязі.

Цей Договір вступає в силу з моменту його укладення (підписання та скріплення печатками) і діє до 31.07.2014 (п. 6.1 Договору).
Судами також встановлено, що 01.08.2013 сторонами було складено та підписано акт приймання-передачі приміщення до Договору оренди, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв в орендне користування об'єкт оренди, а саме нежитлове приміщення площею 116,4 кв.м., що розташоване за адресою: 10014, м. Житомир, вул. Любарська, 4. 

Позивач стверджував, що у відповідача існує заборгованість за  орендну плату в розмірі  270 397,20 грн. за період з серпня 2014 по квітень 2016.

Судами було встановлено, що листом за вих. № 4647 від 01.09.2015 відповідач звертався до позивача із проханням розібратися в ситуації, оскільки за переконанням відповідача, ним було повідомлено позивача про відсутність наміру продовжувати дію Договору оренди, приміщення було передано 31.07.2014 в задовільному стані, жодних претензій сторони одна до одної не мали, однак 25.08.2015 до відповідача звернулась ОСОБА_6, представник позивача та повідомила, що між сторонами є відкриті питання, щодо передачі приміщення.

Листом вих. № 6860 від 08.12.2015, адресованому позивачу, відповідачем було зазначено, що у зв'язку з закінченням 31.07.2014 строку дії Договору, 21.07.2014 керуючому Житомирським регіональним відділенням Беземчук Л.М. було надано лист (вих. № 48/1 від 01.07.2014) про небажання продовжувати дію Договору на новий термін та з проханням прибути 31.07.2014 для належної передачі об'єкта оренди та складання Акту приймання-передачі об'єкта з оренди. У зазначеному листі, відповідач також навів ряд фактів, які на переконання відповідача свідчать про невикористання відповідачем приміщення. Також, відповідач вимагав від позивача підписати та передати один примірник Акту приймання-передачі об'єкта оренди.
Позивач листом вих. № 8429/046 від 21.12.2015 зазначив, що ані підписані зі сторони відповідача акти приймання-передачі об'єкта оренди, ані листи з повідомленням щодо наміру припинити дію Договору, на адресу позивача не надходили, в зв'язку з чим, позивач зазначив, що Договір оренди є нерозірваним та обов'язковим для виконання сторонами, у зв'язку з чим, у позивача відсутні підстави для підписання актів приймання-передачі, що датовані 31.07.2014, та зазначив, що Договір діє до 30.06.2016, та у разі наявності наміру достроково розірвати Договір, позивач просив повідомити про це.

Листом № 11 від 05.01.2016, адресованому позивачу, відповідач зазначив про необґрунтованість заборгованості та зазначив, зокрема що 31.07.2014 відповідач звільнив приміщення, про що складено Акт приймання передачі, який передано представнику позивача Беземчук Л.М.

Позивач листом вих. № 805 від 08.02.2016 вказав, що саме уповноважена особа фонду з дня призначення тимчасової адміністрації та здійснення ліквідації банку є керівником банку та представляє інтереси банку, а отже саме з уповноваженою особою фонду мало вирішуватися питання про припинення Договору оренди та повернення орендованого приміщення з користування, проте на ім'я уповноваженої особи, а в подальшому на ліквідацію, листи про припинення Договору та Акти приймання-передачі не надходили. 

Листом вих. № 1167 від 25.02.2016 відповідач вимагав у позивача повернути підписаний зі сторони банку один примірник Акту приймання-передачі приміщення від 31.07.2014.

ПАТ "Брокбізнесбанк" 22.06.2016 звернувся із претензією до ПАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" у якій вимагав сплатити заборгованість по орендній платі за Договором № 63 оренди приміщення від 01.08.2013 у розмірі 270 397,20 грн.

Відповідач, відповів на вказану претензію залишивши її без задоволення, а також зазначив, що вкотре вимагає повернути підписаний зі сторони ПАТ "Брокбізнесбанк" примірник Акту приймання-передачі приміщення від 31.07.2014.

При цьому судами взято до уваги , що згідно зі ст. ст. 759, 763 і 764 ЦК України, частини другої статті 291 ГК України після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. Отже, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

Як вказував позивач, після закінчення строку дії Договору жодних заперечень з боку орендаря або орендодавця щодо припинення дії Договору не було, відповідач продовжував користуватись орендованим майном, тому Договір вважається пролонгованим на тих самих умовах і на той самий строк.

Відповідач в свою чергу, заперечував проти доводів позивача, вказуючи, що він звільнив спірне приміщення, посилаючись при цьому на листи, адресовані Керуючому Житомирським регіональним відділенням ПАТ "Брокбізнесбанк" Беземчук Л.М., та переданий керуючому Акт приймання-передачі об'єкта з оренди з 31.07.2014.

Так, як вбачається з наданого відповідачем Акту приймання-передачі об'єкту з оренди за Договором оренди від 31.07.2014, він був отриманий Л.М. Беземчук, проте не містить підпису та печатки ОСОБА_8 в графі "Орендодавець", а отже підписаний лише з боку орендаря, тобто відповідача.

Позивач зазначав про те, що ні акт приймання-передачі приміщення з оренди, ні лист про відмову від продовження строку дії Договору на його адресу не надходили.

Крім того, відповідачем також надано лист, адресований Керуючому Житомирським регіональним відділенням ПАТ "Брокбізнесбанк" Беземчук Л.М. вих. № 48/1 від 01.07.2014, у якому відповідач повідомляє про небажання продовжувати строк дії Договору на новий термін.

Судами попередніх судових інстанцій встановлено, що Беземчук Л.М., враховуючи рішення №9 щодо запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічне акціонерне товариство "БРОКБІЗНЕСБАНК" та Наказ "Про скасування довіреностей" №257 від 03.03.2014, та, в подальшому, рішення від 11.06.2014 №45 про початок здійснення процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства "БРОКБІЗНЕСБАНК" (далі - АТ "БРОКБІЗНЕСБАНК") та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію АТ "БРОКБІЗНЕСБАНК", не була уповноваженою особою банку станом на 31.07.2014 на прийняття від відповідача Акту приймання-передачі приміщення, та, відповідно, адресування листів про припинення дії Договору оренди саме Беземчук Л.М., з урахуванням викладеного, також не може бути доказом повідомлення відповідачем саме позивача про відмову від продовження дії Договору оренди.

Судами вірно враховано, що направлення відповідачем вже на юридичну адресу з листами від 08.12.2015 та від 08.02.2016 саме Акту приймання-передачі від 31.07.2014, за наявності діючого (пролонгованого) Договору  оренди, за відсутності повідомлень про намір розірвати Договір, не створює для позивача обов'язку з його підписання, а отже матеріалами справи не підтверджується, що відповідач своєчасно повідомив позивача про припинення терміну дії договору та відмову від продовження його дії. Також, сторонами не доведено суду передання відповідачем за Актом приймання-передачі приміщення з оренди позивачу.

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що Договір оренди був пролонгований на тих самих умовах на той самий строк, на який його було укладено, а отже відповідачем не доведено, а позивачем не спростовано факту пролонгації Договору оренди, в зв'язку з чим, відповідач зобов'язаний відповідно до приписів чинного законодавства сплачувати орендну плату.

Колегія суддів вважає зазначені висновки судів  правомірними з наступних підстав. 

Відповідно до ч. ч. 1, 3 та 5 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 5 ст. 762 ЦК України та ч. 3 ст. 285 ГК України орендар зобов'язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендодавцю орендну плату.

За умовами п. 4.1 Договору оренди, щомісячний розмір орендної плати за користування об'єктом оренди становить 13 386,00 грн., в т.ч. ПДВ 2 231,00 грн. 

У відповідності до  п. 4.3 Договору оренди, орендна плата сплачується орендарем за кожний поточний календарний місяць використання орендованого приміщення, на підставі рахунка, виставленого орендодавцем, до десятого числа поточного місяця, а орендар сплачує орендну плату орендодавцю протягом 5 (п'яти) календарних днів після отримання рахунку.

Зобов`язання в силу вимог ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), зобов'язання строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

В матеріалах справи наявний рахунок № 227 від 23.05.2017 на суму 270 397,20 грн., та докази його направлення на адресу відповідача.

Судами встановлено, що всупереч умовам договору  відповідач рахунок, виставлений позивачем, не сплатив.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Враховуючи, що факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної сплати орендних платежів підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем, колегія суддів погоджується з тим, що вимоги  про стягнення основного боргу в розмірі 270  397,20 грн. є правомірними та обґрунтованими.

Доводи скаржника про те, що договором оренди не передбачено його пролонгації,  є безпідставними в силу обов'язковості положень ст.764 ЦК України, якою не передбачено можливість застосування останньої лише, якщо можливість пролонгації договору оренди прямо передбачена договором.  

Згідно з ч.1 ст.785 Цивільного кодексу України
"У разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі." 

Відповідно до ст.795 вказаного Кодексу: 
"1. Передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.
2. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється."

Враховуючи, що вищевказаними нормами встановлено, що саме наймач зобов'язаний у разі припинення договору найму негайно повернути наймодавцеві предмет найму з оформленням відповідного документу (акту), який підписується сторонами договору, саме на наймача покладається першочерговий обов'язок довести вищевказаний факт повернення ним предмету найму. 

Крім того, вищевказані норми свідчать, що їх дія розповсюджується як на найм будівлі або іншої капітальної споруди, так і їх окремої частини, якою може бути окреме приміщення в такій будівлі або в іншій капітальній споруді.

В основу судових рішень попередніх інстанцій покладений висновок про недоведеність відповідачем, що він своєчасно повідомив позивача про припинення терміну дії договору та відмову від продовження його дії, а також, повернув за актом приймання-передачі приміщення з оренди позивачу.
  
Доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з вищевказаними висновками судів попередніх інстанцій про недоведеність зазначених фактів, вимоги до касаційного суду здійснити переоцінку доказів по справі та встановити по новому фактичні обставини справи, визнавши доведеність відповідачем зазначених фактів.

Разом з тим, суд касаційної інстанції, в силу положень наведеної ч.2 ст.300 Господарського процесуального кодексу України позбавлений права самостійно досліджувати та перевіряти докази, самостійно встановлювати по новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність. 

Згідно з ч.1 ст.300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє виключно правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Обґрунтованих доводів щодо неправильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права касаційна скарга не містить.
Посилання скаржника на постанову Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року за №3-70гс14 колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки в зазначеній постанові було встановлено наступне:  
"Таким чином, для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 ЦК України, необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов'язку не виконав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, про що зазначено в описовій частині постанови, відповідачем не було передано спірне майно в зв'язку з накладенням на нього арешту державним виконавцем на підставі виконавчого напису нотаріуса. За постановою державного виконавця від 13 квітня 2009 року це майно було в подальшому передано на відповідне зберігання іпотекодержателю (третій особі у справі).

За таких обставин Вищий господарський суд України, залишаючи без змін рішення попередніх судових інстанцій, дійшов передчасних висновків про неправомірне утримання орендарем майна та безпідставну його передачу третій особі, а також про можливість застосування до спірних правовідносин наслідків, передбачених частиною другою статті 785 ЦК України."

Таких фактичних обставин по даній справі судами попередніх інстанцій встановлено не було.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.308 Господарського процесуального кодексу України 
"Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право:
1) залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення."

Згідно з ч.1 ст.309 зазначеного Кодексу:
" Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права."

На підставі викладеного, суд доходить висновку про необхідність залишити касаційну скаргу відповідача без задоволення, а судові рішення першої та апеляційної інстанцій - без змін, як такі, що ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

У зв'язку  з тим, що  суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає в силі раніше ухвалені судові рішення, суд покладає на відповідача витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317  ГПК України,   Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.07.2017 та на рішення господарського суду міста Києва від 19.06.2017  у справі № 910/5255/17 залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.07.2017 та на рішення господарського суду міста Києва від 19.06.2017  у справі № 910/5255/17  залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                              І. Кушнір

Судді                                                                                                          Є. Краснов

                                                                                                                                               Г. Мачульський