Постанова
Іменем України
 
14 березня 2018 року
м. Київ
 
справа № 279/385/15-ц
 
провадження № 61-9900 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Житомирської області у складі суддів: Жигановської О. С., Коломієць О. С., Якухно О. М., від 11 квітня 2017 року,
 
В С Т А Н О В И В :
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У січні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики. 
 
Позовну заяву мотивовано тим, що 1 січня 1999 року надала в борг відповідачу 65 тис. умовних одиниць (долари США), про що останньою надано розписку. Посилаючись на те, що відповідач не виконала зобов'язання з повернення коштів, просила суд, з урахуванням уточнених вимог, стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики у розмірі 1 693 237 грн 50 коп.
 
У березні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання розписки недійсною на підставі статті 
48 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), посилаючись на те, що гроші в борг від позивача не отримувала, і у розписці зазначені невідомі умовні одиниці, а не долари США.
 
Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області 
від 2 липня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано розписку про отримання ОСОБА_6 в борг від ОСОБА_4 грошових коштів рівних 65 тис. умовних одиниць від 1 січня 1999 року недійсною. Вирішено питання про стягнення судових витрат.
 
Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 21 вересня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_5  і ухвалено в цій частині нове про визнання розписки недійсною з інших підстав. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2016 року судові рішення судів попередніх інстанцій скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області у складі судді Волкової Н. Я. від 9 лютого 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у розмірі 222 755 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідач не виконує свого обов'язку щодо повернення коштів за договором позики, які бралися нею у національній валюті України, є всі підстави для стягнення з неї суми заборгованості. 
 
Рішення апеляційного суду Житомирської області від 11 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_7, задоволено.  
Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області 
від 9 лютого 2017 року в частині вирішення первісного позову скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову ОСОБА_4
Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у розмірі 1 693 237 грн 50 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позика була надана у іноземній валюті, а тому сума, що підлягає поверненню за договором позики повинна визначатися у гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу. Договір позики має реальний характер, предметом якого є грошові кошти, а відсутні підстави для визнання такого договору недійсним.
 
У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого  суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні первісного та задоволення зустрічного позовів, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що зміст розписки не містить конкретного визначення грошової одиниці. Грошові зобов'язання повинні бути виражені і підлягають оплаті в національній валюті. Крім того, позивач не довела факт передачі грошей. 
 
У вересні 2017 року від ОСОБА_4 надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких вона посилається на те, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Вказує, що відповідач не заперечує написання нею боргової розписки. Визначення грошового еквіваленту зобов'язань в умовних одиницях законом не заборонено.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
21 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 1 січня 1999 року позивач надала в борг відповідачу 65 000 у. е. (шістдесят п'ять тисяч умовних одиниць) в дол., про що надано розписку (а. с. 6).
 
У серпні 2014 року ОСОБА_4 надіслала ОСОБА_5 вимогу про повернення позичених коштів, однак остання її не виконала.
 
Згідно зі статтею 374 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року, чинній на момент укладення договору) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.
 
При цьому відповідно до вимог статті 375 ЦК Української РСР договір позики повинен бути укладений у письмовій формі, якщо він укладений на суму, понад встановлену даною статтею.
 
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває тільки права.
 
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
 
Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. 
 
У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, встановивши, що сума позики сторонами визначена у доларах США, отримані за договором позики кошти відповідач на вимогу позивача не повернула, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову. При цьому судом апеляційної інстанції правильно визначено суму, яка підлягає поверненню за договором позики у гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, в межах заявленим позивачем вимог.
 
Звертаючись до суду із зустрічним позовом ОСОБА_5 просила визнати недійсною розписку на підставі статті 48 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), посилаючись на те, що в ній зазначені невідомі умовні одиниці, а не долари США.
 
Частини перша статті 48 ЦК Української РСР встановлювала, що недійсною є та угода, яка не відповідає вимогам закону.
 
Відповідно до ст. 169 ЦК Української РСР грошові зобов'язання повинні бути виражені і підлягають оплаті в національній валюті. Вираження і оплата грошових зобов'язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законом. 
 
Визначення при цьому грошового еквівалента цих зобов'язань в умовних одиницях законом не заборонено.
 
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 травня 2012 року у справі № 6-29цс12.
 
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_5, апеляційний суд, врахувавши вказану вище правову позицію, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову. 
 
Висновки і мотиви, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2016 року, з яких було скасовано попередні судові рішення, були враховані судом при розгляді цієї справи відповідно до частини четвертої статті 338 ЦПК України (в редакції, чинній на час вирішення справи).
 
Доводи касаційної скарги про те, що грошові зобов'язання повинні бути виражені і підлягають оплаті в національній валюті є необґрунтованими. Закон передбачає обов'язкове здійснення платежів на території України в національній валюті, однак він не забороняє використання в обчисленні розміру грошових зобов'язань іноземної валюти або інших розрахункових величин.
 
Доводи касаційної інстанції про те, що позивач не довела передачу коштів за договором позики безпідставні, оскільки письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Клопотання про зупинення виконання рішення апеляційного суду Житомирської області від 11 квітня 2017 року задоволенню не підлягає, оскільки колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги та залишення оскаржуваного рішення суду без змін. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду Житомирської області від 11 квітня 2017 року - без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С.Ф. Хопта