ПОСТАНОВА
Іменем України

03 квітня 2018 року 
Київ
справа №809/3851/15
адміністративне провадження №К/9901/28055/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 

судді-доповідача - Олендера І.Я.,

суддів: Гончарової І.А.,  Ханової  Р.Ф., 

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Калуської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2016 року (суддя Кишинський М.І.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2016 року (судді: Запотічний І.І. (головуючий), Довга О.І., Ліщинський А.М.) у справі №809/3851/15 за позовом ОСОБА_4 до Калуської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про скасування податкового повідомлення-рішення,
У С Т А Н О В И В:
ОСОБА_4 (далі - позивач, ОСОБА_4) звернулося до суду з позовом до Калуської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області (далі - відповідач, контролюючий орган) про визнання протиправним так скасування податкового повідомлення-рішення №0004601702 від 15.07.2015, яким позивачу визначено штраф у сумі 229,40 грн (50%) за затримку сплати єдиного податку в сумі 458,80 грн.
Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2016 року, позов задоволено, визнано протиправними та скасовано оскаржуване податкове повідомлення - рішення.
Рішення судів мотивовано безпідставністю застосування до позивача відповідальності передбаченої ст. 122 Податкового кодексу України, з огляду на відсутність порушення ОСОБА_4 строків сплати єдиного податку з фізичних осіб за квітень та вересень 2013 року.
Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2016 року та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в повному обсязі.
У касаційній скарзі Калуська об'єднана Державна податкова інспекція Головного управління ДФС в Івано-Франківській області наводить норми матеріального та процесуального права, вказує на їх порушення та неправильне застосування судами, зазначає про невідповідність висновків судів фактичним обставинам справи, з огляду на те, що датою валютування по платежу здійсненого позивачем 20.04.2013 (квитанція № №399582352) є 22.04.2013, а по платежу здійсненого 20.09.2013 (квитанція №471990902) - 23.09.2013, а отже позивачем було порушено строк сплати єдиного податку.
Позивачем відзиву (заперечення) на касаційну скаргу надано не було.
Касаційний розгляд справи проведено в попередньому судовому засіданні, відповідно до ст. 343 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року №2147-VІІІ, що діє з 15 грудня 2017 року).
Так, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що фахівцями контролюючого органу проведено камеральну перевірку Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 з питань своєчасності сплати узгоджених податкових зобов'язань з єдиного податку з фізичних осіб, за результатами якої оформлено акт від 25.06.2015 №786/1702/27759117581 та встановлено, що у 2013 році підприємець перебувала на спрощеній системі оподаткування (2 група) та при проведенні розрахунків з бюджетом по єдиному податку допустила несплату (неперерахування) сум єдиного податку в порядку та у строки, визначені п. 1 ст.295 Податкового кодексу України.
На підставі вказаного акту контролюючим органом прийнято оскаржуване податкове повідомлення - рішення.
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша ст. 341 Кодексу адміністративного судочинства України).
Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що зазначена касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.
Відповідно до п. 295.1 ст. 295 Податкового кодексу України платники єдиного податку першої і другої груп сплачують єдиний податок шляхом здійснення авансового внеску не пізніше 20 числа (включно) поточного місяця.
Згідно з положеннями п. 300.1 ст. 300 Податкового кодексу України, платники єдиного податку несуть відповідальність відповідно до цього Кодексу за правильність обчислення, своєчасність та повноту сплати сум єдиного податку, а також за своєчасність подання податкових декларацій.
Згідно з п. 122.1 ст. 122 Податкового кодексу України передбачено, що несплата (неперерахування) фізичною особою - платником єдиного податку, визначеною підпунктами 1 і 2 п. 291.4 ст. 291 цього Кодексу, авансових внесків єдиного податку в порядку та у строки, визначені цим Кодексом, тягне за собою накладення штрафу в розмірі 50 відсотків ставки єдиного податку, обраної платником єдиного податку відповідно до цього Кодексу.
Згідно з пп. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Згідно з пунктами 38.1, 38.2 ст. 38 Податкового кодексу України виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк; сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку.
У відповідності до норм чинного  законодавства України сплата податків платником податків здійснюється, зокрема, у безготівковій формі шляхом здійснення переказу коштів через банківську установу.
Відповідно до п. 1.24 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» переказ грошей - це рух певної суми грошей з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому в готівковій формі. Ініціатором переказу у розумінні пункту 1.15 цієї ж статті Закону вважається особа, яка на законних підставах ініціює переказ грошей шляхом формування та подання відповідного документа на переказ або використання спеціального платіжного засобу.
Згідно з п. 8.1 ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.
Відповідно до п. 22.4 ст. 22 зазначеного Закону ініціювання переказу вважається завершеним з моменту прийняття банком платника розрахункового документа на виконання. При цьому банк має забезпечити фіксування дати прийняття розрахункового документа на виконання. Що ж до проведення самого переказу грошей, то це є обов'язковою функцією, яку має виконувати платіжна система (п. 1.29 ст. 1 даного Закону).
Отже, з наданням платком податку до установи банку платіжного документу на перерахування податку до бюджету, згідно з яким платник ініціює сплату, а банк приймає такий документ, обов'язок такого платника щодо сплати такого податку припиняється. Тому, днем сплати податку до бюджету вважається день, коли банк прийняв документ на перерахування податку до бюджету на виконання.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач згідно банківськими касовими чеками (квитанція) від 20.04.2013 №399582352 та від 20.09.2013 №471990902 сплатила до бюджету єдиний податок з фізичних осіб за квітень та вересень 2013 року. 
Отже, враховуючи вищезазначені приписи законодавства, а також те, що позивачем своєчасно, в межах встановлених законодавством термінів, проведено сплату податкових зобов'язань до бюджету, колегія суддів погоджується із висновком попередніх судових інстанцій щодо безпідставності визначення позивачеві штрафу за несплату (неперерахування) єдиного податку до бюджету, згідно оскаржуваного податкового повідомлення - рішення.
Суди попередніх інстанцій також правомірно не взяли до уваги, посилання контролюючого органу на те, що датою валютування вказаних вище платіжних операцій, згідно листа ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» від 14.03.2014, визначено 22.04.2013 та 23.09.2013, оскільки, по-перше, в зазначених вище банківських квитанціях банківською установою самостійно визначено дату валютування 20.04.2013 та 20.09.2013 (а.с. 92), а по-друге, для позивача сплата податку (перерахування коштів) вважається завершеним саме з моменту прийняття банком розрахункового документа на виконання, а не дата валютування, як зазначає відповідач.
Отже, враховуючи вказане колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги контролюючого органу.
Відповідно до п. 1 частини першої ст. 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій (частина перша ст. 350 Кодексу адміністративного судочинства України).
З огляду на зазначене, враховуючи статті 122, 295 Податкового кодексу України, Закон України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні»  колегія суддів приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень, суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування судових рішень, а тому касаційну Калуської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2016 року слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359, пунктом 4 частини першої Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Калуської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2016 року у справі № 809/3851/15 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

І.Я.Олендер
І.А. Гончарова 
 Р.Ф. Ханова ,
Судді Верховного Суду