Постанова 
іменем України
 
30 січня 2018 року
м. Київ
 
справа № 638/18863/14-ц 
 
провадження № 61-1488 св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Стрільчука В. А., 
суддів: Карпенко С. О. (суддя-доповідач), Кузнєцова В.О., Олійник А.С., Ступак О. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4, 
відповідач - ОСОБА_5, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_6, 
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду                                        м. Харкова від 13 травня 2015 року, ухвалене у складі судді Гайдук Л.П., та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 22 березня 2016 року, постановлену у складі суддів Пономаренко Ю.А., Шевченко Н.Ф., Івах Н.Б., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором найму. 
 
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 1 липня 2013 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 укладений договір найму нежитлових приміщень, відповідно до якого ОСОБА_6 передано у тимчасове користування нежитлові приміщення загальною площею 278,2 кв.м по пр. АДРЕСА_1 
 
9 жовтня 2013 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 укладений договір найму нежитлових приміщень, за умовами якого ОСОБА_6 передала ОСОБА_5 в суборенду частину нежитлових приміщень площею                              120 кв.м по пр. АДРЕСА_1 Сторони визначили орендну плату за вказані приміщення у розмірі 4 800 грн щомісячно. 
 
22 жовтня 2014 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладений договір про відступлення права вимоги, за яким до ОСОБА_4 перейшло право вимоги за договором найму нежитлових приміщень, укладеним з ОСОБА_5 
 
Позивач вказує на те, що ОСОБА_5 з листопада 2013 року не сплачувала орендну плату, у зв'язку з чим утворилась заборгованість у сумі 52 800 грн, яку він просив стягнути.
 
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності фактичного користування відповідачем спірними нежитловими приміщеннями.
 
Справа в апеляційному порядку переглядалась неодноразово і останньою ухвалою апеляційного суду Харківської області від 22 березня 2016 року рішення суду першої інстанції від 13 травня 2015 року залишено без змін. 
 
Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також виходив з того, що позивач не довів користування відповідачем на умовах суборенди спірними нежитловими приміщеннями до вересня 2014 року та існування заборгованості за договором суборенди.
 
У квітні 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення Дзержинського районного суду м. Харкова                                  від 13 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області                        від 22 березня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій належними чином не з'ясували фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, та не надали належної оцінки зібраним у справі доказам.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
 
Відповідно до ст. 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд .
 
29 грудня 2017 року вказана справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону                        від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що, звертаючись з позовом, ОСОБА_4 посилався на копію договору найму нежитлових приміщень, укладеного між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 9 жовтня 2013 року.
 
Оригінал вказаного договору або належним чином посвідчену його копію ОСОБА_4 суду першої та апеляційної інстанції не надав, в тому числі, на вимогу суду.
 
У суді апеляційної інстанції позивач пояснив, що спірні нежитлові приміщення належать фізичній особі-підприємцю ОСОБА_8, який надав ці приміщення в оренду фізичній особі-підприємцю ОСОБА_6 Проте доказів на підтвердження цих обставин ОСОБА_4 суду також не надав. 
 
Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, апеляційний суд вказав на те, що суд позбавлений можливості встановити власника спірних нежитлових приміщень, оскільки правовстановлюючих документів до матеріалів справи додано не було, а за умовами договору оренди, укладеного з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 спірне нежитлове приміщення на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_9, ОСОБА_10 і ОСОБА_8; відомостей про згоду співвласників на передачу майна в оренду судам не надано. 
 
Крім того, апеляційним судом встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_5 з грудня 2013 року не користувалася спірним нежитловим приміщенням, оскільки 26 грудня 2013 року орендодавцем замінені замки на дверях, що позивач не спростував, а у подальшому на вимогу наймодавця договір розірвано. 
 
Відповідно до частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
 
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до статті 58 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи у судах попередніх інстанцій, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
 
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина 2 статті 59 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи у судах попередніх інстанцій).
 
Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України у редакції, чинній на час вирішення справи у судах попередніх інстанцій, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.
 
Оцінивши надані сторонами докази, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивач не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.
 
До таких висновків суди попередніх інстанцій дійшли на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.
 
Обґрунтовуючи незаконність судових рішень, ОСОБА_4 у касаційній скарзі вказував на те, що оригінал договору найму нежитлових приміщень від 1 липня 2013 року та від 9 жовтня 2013 року він надавав суду першої інстанції для огляду, що підтверджується звукозаписувальним технічним записом. 
 
Частиною першою статті 197 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій, встановлено, що суд під час судового розгляду справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
 
Фіксування судового процесу є однією з гарантій його гласності як основоположного принципу правосуддя. Це означає обов'язковість процесуального оформлення документів, які фіксують процесуальні дії суду, сторін та інших учасників цивільного процесу, а також обставини (факти) при розгляді справи. 
 
Особи, які беруть участь у справі, мають право ознайомитися із технічним записом судового засідання, журналом судового засідання та протягом трьох днів з дня проголошення рішення у справі подати до суду письмові зауваження щодо неповноти або неправильності їх запису (частина 1 стаття 199 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій).
 
У журналах судових засідань відсутні відомості про надання позивачем для огляду суду першої інстанції оригіналу договору найму нежитлових приміщень від 9 жовтня 2013 року; письмових зауважень щодо неповноти або неправильності запису ОСОБА_4 до суду першої інстанції не подавав. 
 
Доводи стосовно того, що ОСОБА_5 не заперечувала проти укладення 9 жовтня 2013 року договору найму нежитлових приміщень, а тому вона зобов'язана сплачувати орендну плату, безпідставні з огляду на наступне.
 
Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (частина 1 статті 61 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій).
 
Так, ОСОБА_5 не заперечувала щодо укладення 9 жовтня 2013 року з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 договору найму частини нежитлових приміщень по пр. АДРЕСА_1 
 
Проте визнання певних обставин не є підставою для нарахування заборгованості за вказаним договором. 
 
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_5 посилалась на те, що 8 січня 2014 року ОСОБА_6 направила їй листа, в якому зазначила про розірвання договору найму, укладеного між нею та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7, а відтак на підставі ст. 774 ЦК України розірваним є і договір, укладений між нею та фізичною особою-підприємцем                             ОСОБА_6 10 січня 2014 року вона залишила спірні нежитлові приміщення і 27 лютого 2014 року уклала договір оренди інших нежитлових приміщень з ОСОБА_11 
 
Статтею 774 ЦК України передбачено, що передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.
 
Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій врахували зазначені норми права і дійшли обґрунтованого висновку, що договір піднайму (суборенди) є похідним від договору найму (оренди), отже його строк не може перевищувати строку договору найму. У зв'язку цим у разі дострокового припинення договору найму (оренди) договір піднайму (суборенди) автоматично припиняться.
 
Також безпідставними є доводи заявника про те, що ОСОБА_5 не надала банківських квитанцій або касових ордерів про сплату орендної плати орендодавцю фізичній особі-підприємцю ОСОБА_6 з жовтня                  2013 року по січень 2014 року.
 
Проте відповідно до п. 2.2 копії договору найму нежитлових приміщень, щомісячна плата за користування приміщенням нараховується за календарний місяць, протягом якого наймач користується приміщенням, незалежно від фактичного знаходження в них, та сплачується наймачеві у готівковому порядку і інших спосіб сплати сторони у зобов'язанні не передбачали.  
 
Суди попередніх інстанцій, дослідивши докази у справі, дали їм належну оцінку і з урахуванням принципів змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. 
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів не встановила.
 
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки яких доводами касаційної скарги не спростовані, тому касаційна скарга відповідно до статті 410 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду без змін.
 
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Дзержинського районного суду м. Харкова                              від 13 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області                        від 23 березня 2016 року без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник  О. В. Ступак