Верховний
Суд

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2018 року 
м. Київ

справа №  34/3-8/160 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кушнір І.В. - головуючий, Краснов Є.В., Мачульський Г.М. 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення та виклику  учасників справи касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.11.2017 (головуючий: Жук Г.А.,  судді: Мальченко А.О., Дикунська С.Я.)

за скаргою Публічного акціонерного товариства "Укрнафта"
на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрнафта"
до Державного агентства резерву України, 
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - 1. Міністерство фінансів України,
2. Міністерство аграрної політики України,  
про стягнення 130 614 067,93 грн.

Учасники справи:  не викликалися  та не повідомлялися.
ВСТАНОВИВ:

03.07.2017 до Господарського суду міста Києва  надійшла скарга Публічного акціонерне товариство "Укрнафта"   на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якій скаржник  просить:

- визнати незаконною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не надіслання на адресу ПАТ "Укрнафта" копії постанови ВП № 12979679 від 14.05.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу, а також щодо не повернення ПАТ "Укрнафта" наказу Господарського суду міста Києва                   № 34/3-8/160 від 18.09.2008;

- визнати недійсною постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ВП № 12979679 від 14.05.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу.

Обґрунтовуючи підстави для визнання недійсної постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ВП № 12979679 від 14.05.2013 позивач (стягувач у виконавчому провадженні) посилається на відсутність обставин, які згідно з п.9 ч.1 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження" могли бути підставою для винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу. Окрім того, ПАТ "Укрнафта" стверджує, що не отримувало ні копії постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа, ні самого наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008, а відтак просить визнати незаконною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не надсилання вказаних документів сторонам провадження.

Господарський суд  міста Києва ухвалою від 17.08.2017 скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задовольнив повністю, визнав незаконною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не надіслання на адресу ПАТ «Укрнафта» копії постанови ВП № 12979679 від 14.05.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу, а також щодо не повернення ПАТ «Укрнафта» наказу Господарського суду міста Києва № 34/3-8/160 від 18.09.2008, визнав недійсною постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ВП № 12979679 від 14.05.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивач звернувся до Відділу примусового виконання рішення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з заявою щодо примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160.

25.05.2009 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Іванченком О.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 12979679 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі          34/3-8/160.

12.06.2009 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Іванченком О.В. винесено постанову про зупинення виконавчого провадження № 12979679 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі          34/3-8/160 до розгляду судом скарги на дії державного виконавця.

10.08.2009 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Іванченком О.В. винесено постанову про поновлення виконавчого провадження № 12979679 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160.

22.06.2017 стягувач звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з заявою від 22.06.2017 №10/1317 щодо ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження №12979679, оскільки з 10.08.2009 стягувач не отримував жодних відомостей щодо виконання наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160 (копія заяви та реєстру передачі документів з відміткою про отримання Відділом примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України долучена до заяви).

З інформаційної довідки ВП-спецрозділ з Єдиного реєстру виконавчих проваджень від 20.07.2017 щодо виконавчого провадження № 12979679 вбачається, що 14.05.2013 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Іванченком О.В. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.9 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника), зокрема зазначено наступну підставу:
« 25.05.2009 винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, боржнику встановлено строк на добровільне виконання, копію постанови направлено сторонам. У строк наданий на добровільне виконання рішення суду боржником не виконано. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» (далі - Закон).Частиною 1 статті 2 Закону встановлено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Статтею 21 Закону визначена підвідомчість виконавчих проваджень відділам примусового виконання рішень. Відповідно до зазначеної статті Закону виконання рішень, боржниками за якими є органи державної влади покладається на відповідні відділи примусового виконання рішень. Разом з цим, статтею 3 Закону передбачено, що у випадках, передбачених законом, рішення судів та інших органів щодо стягнення коштів % виконуються податковими органами, банками та іншими фінансовими установами. Рішення зазначених органів можуть виконуватися відповідно до закону також іншими органами, установами, організаціями, посадовими особами та громадянами. Рішення про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами Державного казначейства України в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який набрав чинності з 01.01.2013, встановлені гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом та особливості їх виконання. Статтею 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» визначено особливості надання державою гарантій щодо виконання рішень суду, а саме: держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган, державні підприємство, установа, організація, юридична особа, примусова реалізація майна, якої забороняється відповідно до законодавства. Примусова реалізація майна юридичних осіб - відчуження об'єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, з використанням яких юридичні особи провадять виробничу діяльність, а також акцій (часок, паїв), що належать державі та передані до їх статутного фонду». 
Відповідно до п.9 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
Суд першої інстанції зазначив, що виходячи зі змісту обґрунтувань повернення, викладених державним виконавцем у постанові про повернення виконавчого документа стягувачеві від 14.05.2013, такі обставини не є законодавчими заборонами на звернення стягнення на майно боржника. Крім того, норми, які встановлювали заборону на звернення стягнення на майно певних боржників, передбачали: Закон України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», Закон України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливо-енергетичного комплексу», Закон України «Про виконавче провадження», Закон України «Про державний матеріальний резерв». 
Закон України «Про державний матеріальний резерв» встановлював, що запаси державного резерву незалежно від його місцезнаходження, а також підприємства, установи і організації та інші об'єкти, що входять до системи державного резерву, і земельні ділянки, на яких вони розміщені, є державною власністю і не підлягають приватизації та іншим видам відчуження. Передача майна, необхідного для забезпечення зберігання матеріальних цінностей державного резерву і закріпленого за цими підприємствами, установами і організаціями, у тому числі в оренду, здійснюється на підставі рішення Кабінету Міністрів України, іншого майна - на підставі рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного матеріального резерву, відповідно до законодавства. 
Вказані закони не встановлювали заборону щодо звернення стягнення на кошти боржника.
В той же час, викладені у постанові про повернення виконавчого документа стягувачеві обґрунтування підстав повернення виконавчого документа стягувачеві, не містять жодної вказівки на існування будь-яких законодавчих заборон щодо стягнення з боржника грошових коштів, які могли би слугувати підставами для повернення виконавчого документа стягувачеві в порядку п.9 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження».
01.01.2013 набрав чинності Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» відповідно до якого виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Отже, викладені у постанові про повернення виконавчого документа стягувачеві від 14.05.2013 обставини не свідчать про існування загальних законодавчих заборон щодо стягнення з боржника грошових коштів, які могли би слугувати підставами для повернення виконавчого документа стягувачеві в порядку п.9 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», а свідчать про необхідність виконання наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160 в порядку, визначеному Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
З урахуванням викладеного доводи скаржника щодо неправомірності дій при винесенні постанови   ВП №12979679 від 14.05.2013 про повернення виконавчого документу стягувачу відповідають дійсності, а тому є підстави для визнання цієї постанови недійсною.
За змістом ст.31 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. 
Суд першої інстанції дійшов висновку, що Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не доведено факту відправлення рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 14.05.2013 разом з наказом Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160.
Посилаючись на статті 32, 34 Господарського процесуального кодексу України, суд вказав, що Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України належних та допустимих доказів які б спростували обставини зазначені скаржником та встановлені судом, не подано.
01.11.2017 Київський апеляційний господарський суд апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.08.2017 у справі №34/3-8/160 задовольнив, ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.08.2017 у справі №34/3-8/160 скасував, прийняв нову ухвалу, відповідно до якої  в задоволенні скарги Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" про визнання незаконною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не надіслання на адресу ПАТ "Укрнафта" копії постанови ВП №12979679 від 14.05.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу, а також щодо не повернення ПАТ "Укрнафта" наказу Господарського суду міста Києва №34/3-8/160 від 18.09.2008  та в задоволенні скарги Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" про визнання недійсною постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ВП № 12979679 від 14.05.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу відмовив. Також даною ухвалою стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на користь Міністерства юстиції України  1600  (одну тисячу шістсот) 00    грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що згідно ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження", (в редакції чинній на момент винесення спірної постанови) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 2 ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції чинній на момент винесення постанови ВДВС) визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Як свідчать матеріали справи Державне агентство резерву України є органом державної влади.

З 01.01.2013 набрав чинності Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", статтею 3 якого закріплено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до Державної казначейської служби України у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду.

Разом із заявою стягувач подає до Державної казначейської служби України документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Згідно з положеннями абз.2 пп. 1 п. 9 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України (у редакції, чинній на час винесення постанови ВДВС від 14.05.2013) безспірне списання коштів з державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначила, що з моменту набрання чинності положень Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та встановлення порядку виконання рішень, за якими боржниками є бюджетні установи, виключно органами казначейства, державні виконавці позбавлені можливості проводити будь-яке списання коштів за виконавчими документами, вчиняти будь-які виконавчі дії щодо виконання рішень, а стягувачам з метою виконання рішення необхідно подавати такі документи безпосередньо до органів Казначейства. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України Верховного Суду України від 24.06.2015    року №3-317гс15, від 08.07.2015    року №3-316гс15.

Тобто, з урахуванням набрання чинності змін щодо порядку виконання виконавчих документів, за якими боржниками виступають бюджетні установи, у державного виконавця не було законних підстав здійснювати виконавчі дії з виконання наказу, здійснювати дії щодо накладення арешту на кошти бюджетної установи, що свідчить на існування обставин неможливості виконання державним виконавцем відповідного рішення суду.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки згідно положень Закону України "Про виконавче провадження", Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", Бюджетного кодексу України, виконання рішень суду, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України, то відповідно дана обставина виключає можливість вчинення державним виконавцем відділу державної виконавчої служби виконавчих дій на виконання даного рішення, що відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" є підставою для повернення виконавчого документа стягувачу.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок Господарського суду міста Києва про неправомірність дій при винесенні постанови ВП № 12979679 від 14.05.2013 про повернення виконавчого документу стягувачу та існування підстав для визнання її недійсною.

Також у своїй скарзі ПАТ "Укрнафта" просило визнати незаконною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не надіслання на адресу ПАТ "Укрнафта" копії постанови ВП №12979679 від 14.05.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу, а також щодо не повернення ПАТ "Укрнафта" наказу Господарського суду міста Києва №34/3-8/160 від 18.09.2008.

За змістом ст. 31 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції чинній станом на 14.05.2013) копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.  

Визнаючи бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України незаконною, суд першої інстанції виходив з того, що відділом не доведено факту відправлення рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 14.05.2013 разом з наказом Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160. 

Однак, апеляційний господарський суд вважає такі висновки суду передчасними та такими, що не ґрунтуються на повному та всебічному встановленню дійсних обставин справи.

Як вбачається з поданих до суду пояснень, матеріали виконавчого провадження №12979679 щодо виконання наказу №34/3-8/160, які містили всі документи щодо вчинення виконавчих дій та докази направлення винесених постанов учасникам виконавчого провадження, відповідно до акту про вилучення виконавчих проваджень для знищення за 2013 рік від 27.02.2017, були вилучені та знищені шляхом подрібнення та пресування, про що складено акт знищення документів №18/1 від 01.03.2017 (а.с. 178 том 5). З урахуванням знищення матеріалів виконавчого провадження, у Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відсутня можливість представлення належних доказів направлення на адресу стягувача наказу Господарського суду міста Києва №34/3-8/160 від 18.09.2008 рекомендованим листом з повідомленням про вручення у відповідності до ст.31 Закону України "Про виконавче провадження".

Колегія суддів звернула увагу, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини для належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Суд апеляційної інстанції зазначає, що місцевий господарський суд, всупереч даного принципу, не обґрунтував, яким чином об'єктивна неможливість особи надати відповідні докази, зокрема докази направлення постанови державного виконавця про повернення виконавчого документу разом з виконавчим документом, оскільки такі зберігалися безпосередньо в матеріалах знищеного виконавчого провадження №12979679, свідчить про порушення виконавцем своїх обов'язків щодо направлення стягувачу постанови від 14.05.2013 та виконавчого документа. 

Колегія суддів зазначила, що не тільки Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повинен довести свої доводи/заперечення по суті скарги, але і сам скаржник повинен довести обставини, на які посилається в обґрунтування своєї скарги, зокрема ненадходження до нього постанови державного виконавця та виконавчого документа у 2013 році.

В якості доказу ненадходження таких документів, ПАТ "Укрнафта" надає службову записку №01.1-14/116 від 20.07.2017 за підписом О.О. Поліщук - начальника служби Голови Правління, секретаря Правління ПАТ "Укрнафта" (а.с. 140 том 5). Однак, колегія суддів не може прийняти такий доказ в якості належного доказу у справі, оскільки ПАТ "Укрнафта" не надано жодних розпорядчих актів, службової (посадової) інструкції чи інших документів, які б свідчили, що відповідальною особою за отримання та реєстрацію вхідної кореспонденції, яка надходить до ПАТ "Укрнафта" та надходила у 2013 році, є/був саме начальник служби Голови Правління, секретар Правління ПАТ "Укрнафта" О.О. Поліщук, який виконував такі повноваження у 2013 році. Лише службова записка начальника служби Голови Правління, секретаря Правління ПАТ "Укрнафта" від 20.07.2017, яка є документом одностороннім, виданим безпосередньо стягувачем, як зацікавленою особою у спорі, без документального підтвердження належними доказами або доказами наданими установами поштового зв'язку, не може бути підтвердженням неотримання стягувачем постанови виконавця в 2013 році.  

Окрім того, ПАТ "Укрнафта" не надало ні виписок з журналів вхідної кореспонденції за спірний період у 2013 році, ні пояснень щодо порядку реєстрації вхідних документів на підприємстві та подальшого їх передання відповідальним особам, та пояснень цих осіб. Відтак, достовірно стверджувати, що ПАТ "Укрнафта" не отримувало постанови державного виконавця від 14.05.2013 про повернення виконавчого документа та наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008, за відсутності таких документів не видається за можливе.

Колегія суддів звернула  увагу, що знищення матеріалів виконавчого провадження та відповідно неможливість надання відділом виконавчої служби доказів направлення на адресу стягувача наказу, за відсутності належних доказів неотримання таких документів ПАТ "Укранафта" у 2013 році, не можуть бути достатніми підставами для встановлення порушення Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України встановлених законом обов'язків, та не можуть бути підставою для висновку про допущення Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України незаконної бездіяльності.

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що скаржник належним чином не довів вчинення Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України незаконної бездіяльності в 2013 році.

17.11.2017 Публічним акціонерним товариством "Укрнафта" подано касаційну скаргу на  постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.11.2017 у справі № 34/3-8/160 до Вищого господарського суду України. 

У касаційній скарзі Публічне акціонерне товариство "Укрнафта" просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.11.2017  у справі № 34/3-8/160 повністю, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.08.2017 у справі № 34/3-8/160 - залишити в силі.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 05.12.2017 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.11.2017 прийнято до провадження та призначено до розгляду на 12.12.2017.  

Ухвалою Вищого господарського суду України від 12.12.2017 заявлений Публічним акціонерним товариством "Укрнафта" відвід колегії суддів у складі: головуючий суддя - Поляк О.І. (доповідач), судді: Данилова М.В., Корсак В.А. у справі № 34/3-8/160 відхилено.

На підставі пункту 5 статті 31, підпункту 6 пункту 1 Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) та за розпорядженням керівника апарату Вищого господарського суду України № 38-р від 15.12.2017 вказану касаційну скаргу разом зі справою № 34/3-8/160 передано до Касаційного господарського суду.

За приписами підпункту 4 пункту 1 Розділу XI Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII), касаційні скарги (подання) на судові рішення у господарських справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного господарського суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

11.01.2018 касаційна скарга була отримана Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду.

11.01.2018 за результатом автоматизованого розподілу справи  була визначена колегія суддів:  суддя-доповідач Кушнір І.В.,  судді Краснов Є.В.,         Мачульський Г.М.

22.01.2018 суд постановив ухвалу про прийняття касаційної  скарги  Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.11.2017 до провадження та здійснення її розгляду у порядку письмового провадження без виклику та повідомлення учасників справи, а також визначено строк для подання відзиву на касаційну скаргу з доказами надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, до Касаційного господарського суду   до  06.02.2018. 

Скаржник (Публічне акціонерне товариство "Укрнафта",   заявник)  мотивує свою касаційну скаргу тим,  що постанова Київського апеляційного господарського суду від 01.11.2017 у справі №34/3-8/160 прийнята з порушенням матеріального та процесуального права.

Публічне акціонерне товариство "Укрнафта" вважає, що апеляційний суд неправильно застосував п.9 ч.1 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень",  який набрав чинності 01.01.2013, встановив не заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти державних органів (Держрезерву), а новий порядок виконання судових рішень про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган. 

Також скаржник вважає, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду України, на які послався апеляційний суд, не могли бути застосовані, оскільки ці постанови прийняті за інших фактичних обставин: у зазначених справах судові рішення про стягнення коштів були прийняті і виконавчі провадження на їх виконання відкриті лише у 2014 році, тобто після набрання чинності Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень",   тому у зв'язку з цим Верховний Суд України дійшов висновку, що державні виконавці зобов'язані відмовити у відкритті виконавчих проваджень. У даній справі рішення прийнято ще у 2001 році, постанова про відкриття виконавчого провадження також винесена у 2009 році, тобто також до набрання чинності    Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

На думку ПАТ "Укрнафта", апеляційний суд неправильно застосував статті 33 ГПК, оскільки докази надіслання  постанови ВП №12979679 від 14.05.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу  міг надати лише Відділ  примусового виконання рішень (ВПВР), а докази неотримання зазначеної постанови - як ПАТ "Укрнафта", так і Держрезерв. 

Як зазначає скаржник, ВПВР надав  докази того, що  матеріали виконавчого провадження №12979679 начебто були знищені, жодних доказів надіслання постанови ВП №12979679 від 14.05.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу   ВПВР не надав. ПАТ "Укрнафта" надало докази на підтвердження того, що воно не отримувало вказану постанову. При цьому,  скаржник вказує, що  навіть Держрезерв, як сторона виконавчого провадження-боржник,  не міг знайти у себе копію постанови ВП №12979679 від 14.05.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу, про що представник Держрезерву зазначив у судовому засіданні, що відбулось 01.11.2017.

Скаржник вважає, що навіть якщо матеріали виконавчого провадження були знищені, то об'єктивна неможливість надати докази надіслання на адресу ПАТ "Укрнафта" постанови  ВП №12979679 від 14.05.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу   не означає, що така постанова була надіслана на адресу ПАТ "Укрнафта", проте апеляційний суд дійшов протилежного висновку. 

При цьому, ПАТ "Укрнафта" зазначає, що в іншій справі №5023/4847/11 Вищий господарський суд України дійшов  висновку про законність відновлення пропущеного строку для пред'явлення наказу до виконання з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні докази направлення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу рекомендованою кореспонденцією згідно ст.31 Закону України "Про виконавче провадження".  

Державне агентство резерву України надало відзив  на касаційну скаргу, в якому просить суд  відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити в силі постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.11.2017, оскільки вважає, що ПАТ "Укрнафта"  не підтвердило належним чином факт неотримання постанови державного виконавця від 14.05.2013 про повернення виконавчого документа, не надало належних доказів на підтвердження незаконних дій/бездіяльності органів державної виконавчої служби. Крім того, на думку боржника, ПАТ "Укрнафта"  у зв'язку зі своєю бездіяльністю протягом майже 8 років та неналежною реалізацією свої прав стягувача у даному провадженні, передбачених статтями 12, 85 Закону України "Про виконавче провадження", без поважних причин пропустив строк для пред'явлення наказу до виконання, що спростовує його твердження щодо відсутності вини позивача у несплаті відповідачем заборгованості. 

ПАТ "Укрнафта" надало відповідь на відзив боржника, у якому викладені заперечення щодо обставин, викладених Державним агентством резерву України у відзиві на касаційну скаргу.

Від інших учасників справи відзивів  на касаційну скаргу не  надійшло.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені обставини, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в межах перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначеного судового рішення, вважає, що касаційна скарга підлягає  задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі ст.300 Господарського процесуального кодексу України:
"1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
3. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
4. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права."

З урахування викладеного, судом не приймаються та не розглядаються доводи скаржника, пов'язані з переоцінкою доказів, визнанням доведеними/ недоведеними або встановленням по новому обставин справи.   

Щодо визнання недійсною постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ВП №12979679 від 14.05.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу суд касаційної інстанції доходить наступних висновків.

Відповідно до п.9 ч.1 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови: 
"Виконавчий документ,  на підставі якого відкрито виконавче провадження,  за  яким  виконання  не  здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо:
9) наявна встановлена законом  заборона  щодо  звернення стягнення на майно чи кошти боржника,  якщо у нього відсутнє  інше майно  чи кошти,  на які можливо звернути стягнення,  а також щодо проведення інших виконавчих дій  стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення."

Разом з тим, з 01.01.2013 набрав чинності Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", ч.1 ст.3 якого в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови визначала, що: 
"Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду."

Дані обставини  правильно відзначили суди обох попередніх інстанцій.

По суті, різниця між обома рішеннями полягає в тому, що:
-          суд першої інстанції вважав, що набрання чинності Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не свідчить про існування загальних законодавчих заборон щодо стягнення з боржника грошових коштів, які могли би слугувати підставами для повернення виконавчого документа стягувачеві в порядку п.9 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», а свідчать про необхідність виконання наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160 в порядку, визначеному Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;
-          суд апеляційної інстанції вважав, що Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виключив можливість вчинення державним виконавцем відділу державної виконавчої служби виконавчих дій на виконання даного рішення, що відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" є підставою для повернення виконавчого документа стягувачу.

Усуваючи дану розбіжність трактувань колегія суддів зазначає наступне.

Положення вищенаведеного п.9 ч.1 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження" вимагали:
-          по-перше, наявної прямо встановленої законом заборони щодо  звернення стягнення на майно чи кошти боржника,  якщо у нього відсутнє  інше майно  чи кошти,  на які можливо звернути стягнення,  а також прямо встановленої законом  заборони  щодо проведення інших виконавчих дій  стосовно боржника,
-          по-друге, така прямо встановлена законом заборона  має виключати взагалі, як таку,  можливість виконання відповідного рішення.

Разом з тим, вищевказана ч.1 ст.3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень":  
-          не містить прямо встановленої  заборони  щодо  звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також прямо встановленої законом  заборони  щодо проведення інших виконавчих дій  стосовно боржника;
-          фактично змінює порядок та орган виконання судового рішення, тобто, не виключає взагалі, як таку,  можливість виконання відповідного рішення.

На підставі викладеного, суд вважає законною та обґрунтованою саме позицію суду першої інстанції та стягувача в цій частині.

Проте, колегія суддів вважає за необхідне відмітити наступне.

По суті  до даного спору призвело те, що жодний з двох вищенаведених Законів чітко не визначив, що мають робити органи державної виконавчої служби з вже відкритими виконавчими провадженнями, по яких змінився порядок виконання.

В даному випадку, орган ДВС переклав зазначену правову невизначеність саме на стягувача, повернувши йому виконавчий документ.       

Дійсно ч.2 ст.3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" (далі Закон), яка передбачає особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу, а отже є спеціальною нормою, передбачала, що саме стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до Державної казначейської служби України у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду.

Проте, ч.ч.2,3 ст.4 Закону, яка визначала особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи, якою є і державний орган, передбачала, що: 
"2. У разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
3. Протягом десяти днів з дня встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2-4 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження", крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, але не пізніше строку, встановленого частиною другою цієї статті, керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до Державної казначейської служби України документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача."

При тому, що абз.2 ч.1 ст.2 Закону держава прямо гарантувала виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган.

Таким чином, орган ДВС мав можливість для усунення вищевказаної правової невизначеності саме на користь стягувача шляхом передачу наказу стягувача до Державної казначейської служби України.

Даний висновок суду підтверджується наступним.

Через 5 місяців після прийняття оскаржуваної постанови, а саме, з 16.10.2013 набули чинності зміни до Закону, якими була здійснена спроба усунути вищевказану правову невизначеність.  

До Закону був внесений, зокрема, абз.1 п.3 Прикінцевих та Перехідних положень, який діє до цього часу, і відповідно до якого:
«Виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб'єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом.»

Враховуючи, що судове рішення про стягнення та наказ на його виконання в даній справі видані та ухвалені до прийняття Закону, після його повернення оскаржуваною постановою по суті з підстав прийняття Закону і встановлення ним нового порядку виконання, з 16.10.2013 стягувач все рівно мав би звернутися з ним для виконання саме до органу ДВС.    

Проте, внаслідок таких змін виявилася розбіжність між  ч.2 ст.3 Закону та його абз.1 п.3 Прикінцевих та Перехідних положень цього Закону стосовно питання, в якому порядку мав діяти стягувач, тобто, до якого органу він мав направити виконавчі документи: до органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, чи до органу державної виконавчої служби.

Стаття 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» має назву «Особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу», і стосується виконання всіх рішень суду про стягнення коштів з державного органу, не містячи жодних винятків, тобто в даному випадку носить загальний характер.

Разом з тим, абз.1 п.3 Прикінцевих та Перехідних положень вищевказаного Закону стосується лише рішень суду про стягнення коштів або рішень суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб'єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, тобто носить спеціальний характер.

Згідно правил тлумачення правових норм спеціальні правові норми мають перевагу в застосуванні перед загальними правовими нормами.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» : 
«Цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" (далі - рішення суду), та особливості їх виконання.»

Тобто направлення стягувачами виконавчих документів щодо виконання рішень суду про стягнення коштів або рішень суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб'єкти, які видані або ухвалені саме до набрання чинності цим Законом, саме до органів державної виконавчої служби, а не до органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, є особливим порядком їх виконання. 

Законодавець визначивши в абз.1 п.3 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», що виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб'єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби, при цьому не зазначив,  що саме даний орган буде здійснювати основне виконання рішення і не визначив, в якому саме порядку.

В абз.2 даного пункту визначено лише порядок погашення заборгованості, а в абз.3 - джерела погашення.    

Як зазначено вище, такі орган та загальний порядок виконання визначені статтею 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який має назву «Особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу», і ч.ч.1,2 якого передбачають наступне:
« 1. Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
2. Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду.
Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.»

Головним нюансом в даному випадку є те, що ч.2 цієї статті передбачає звернення до органу державної казначейської служби саме стягувача, а не органу ДВС.

З урахуванням викладеного та висновку колегії суддів, що абз.1 п.3 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» має спеціальний характер стосовно рішень суду про стягнення коштів або рішень суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб'єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, перед ст.3 цього Закону щодо визначення органу, до якого мав направити виконавчі документи стягувач, суд доходить висновку, що виконання ч.2 ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» має відбуватися з врахуванням спеціальних норм абз.1 п.3 Прикінцевих та Перехідних положень вищевказаного Закону, тобто, звертатися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в порядку визначеному ч.2 ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» із заявою про виконання рішення суду з доданням відповідних документів має не стягувач, а орган ДВС, якому стягувач направив виконавчі документи відповідно до спеціальних норм абз.1 п.3 Прикінцевих та Перехідних положень вищевказаного Закону.

Інше буквальне тлумачення порядку одночасного застосування положень ч.2 ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та абз.1 п.3 Прикінцевих та Перехідних положень вищевказаного Закону призведе лише до невиконання рішення суду з чисто формальних підстав, чим буде порушено вищевказані конституційні принципи верховенства права і обов'язковості рішень суду та права особи на справедливий суд, передбачене п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, та на ефективний засіб юридичного захисту, передбачене ст.13 даної Конвенції. 

Відповідно до  ч.1 ст.8 Конституції України:
«В Україні визнається і діє принцип верховенства права.»

Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону). 

Наприклад, у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine) від 9 січня 2013 року, заява No 21722/11, Європейським судом з прав людини було констатоване порушення принципу юридичної визначеності в контексті дотримання вимог «якості закону» (п.п.173-185 Рішення) з огляду на відсутність у законодавстві України положень щодо строків давності притягнення судді до відповідальності за порушення присяги, при перевірці виправданості втручання у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. 

У п.п.70-71 Рішення по справі «Рисовський проти України» (Заява № 29979/04) рішення від 20 жовтня 2011 року, остаточне від 20/01/2012, Європейський Суд зазначив, що:  
"70. Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява №33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер'їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер'їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).
71. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), п. 38).

Згідно з ч.5 ст.124 та п.9 ч.3 ст.129 Конституції України в редакції на момент винесення спірної постанови, однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

В п.37. Рішення по справі "Деркач та Палек проти України" (заяви NN 34297/02 та 39574/02) від 21 грудня 2004 року, остаточне з 06.06.2005 року, Європейський Суд зазначив:
"37. Суд знову наголошує,  що пункт  1  статті  6  гарантує  кожному  право  порушити  в  суді чи трибуналі будь-який позов,  який стосується його цивільних прав та  обов'язків.  Таким чином,  пункт передбачає "право на суд",  одним з аспектів якого є право доступу до суду,  тобто право порушувати в судах  позов  для вирішення цивільного спору.  Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін.  Важко уявити,  щоб пункт 1 статті 6 детально  описував  процедурні  гарантії,  які  надано сторонам, - справедливість,    відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень. Тлумачення статті 6  як  положення,  що  лише  гарантує  право  на звернення  до  суду  та  проведення  судового  розгляду,  могло  б призвести до ситуації,  несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов'язалися поважати,  ратифікуючи Конвенцію.  Отже,  виконання судового рішення має розглядатися  як невід'ємна  частина  "судового  процесу"  для цілей статті 6 (див. "Бурдов проти Росії", заява N 589498/00, п. 34)."

Констатація Європейським Судом з прав людини порушення державою Україна передбаченого ч.1 ст.6 Конвенції "права на суд" в частині невиконання остаточних судових рішень, на жаль, носить постійний характер.

З урахуванням всього вищевикладеного колегія суддів доходить висновку, що в даному випадку орган ДВС мав не повертати стягувачу виконавчий документ на підставі п.9 ч.1 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження", а відповідно до вищенаведених норм Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" передати до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання в порядку, визначеному цим Законом.   

На даний момент, оскільки судові рішення та накази були прийняті та видані до набрання чинності Закону "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", таке виконання має відбуватися в порядку, встановленому п.3 Прикінцевих та Перехідних положень зазначеного Закону.

Посилання апеляційного суду на правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду України Верховного Суду України від 24.06.2015    року            №3-317гс15, від 08.07.2015  року №3-316гс15, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки дані постанови стосуються судових рішень, прийнятих після набрання чинності Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

На підставі вищевказаного, касаційна скарга ПАТ "Укрнафта" про скасування  постанови Київського апеляційного господарського суду  від  01.11.2017 у справі №34/3-8/160 в частині скасування ухвали Господарського суду міста Києва від 17.08.2017 щодо визнання недійсною постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ВП № 12979679 від 14.05.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу та залишення в цій частині ухвали Господарського суду міста Києва від 17.08.2017 в силі є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Щодо визнання незаконною бездіяльності Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не надіслання на адресу ПАТ "Укрнафта" копії постанови ВП №12979679 від 14.05.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу, а також щодо не повернення ПАТ "Укрнафта" наказу Господарського суду міста Києва № 34/3-8/160 від 18.09.2008 суд касаційної інстанції доходить наступних висновків.

Відповідно до ст.31 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції станом на момент прийняття спірної постанови: 
"Копії  постанов  державного  виконавця  та  інші документи виконавчого   провадження (далі - документи виконавчого провадження),  що  державний  виконавець  зобов'язаний  довести до  відома  сторін  та  інших   учасників   виконавчого   провадження, надсилаються    адресатам із   супровідними   листами   простою кореспонденцією,  крім постанов про відкриття   виконавчого провадження  або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього    Закону,   що   надсилаються   рекомендованим   листом   з повідомленням про вручення.  Боржник вважається  повідомленим  про відкриття  виконавчого провадження,  якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження  за  адресою,  зазначеною  у виконавчому документі."

Відповідно до ч.1 ст.33 Господарського процесуального кодексу в редакції, чинній на момент розгляду справи в судах попередніх інстанцій:  
"Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень."
Таким чином, саме орган державної виконавчої служби в першу чергу має довести виконання ним вищевказаної норми, і лише після такого доведення в другу чергу стягувач має спростовувати факт такого надіслання.  

Як встановлено судами попередніх інстанцій матеріали виконавчого провадження №12979679 щодо виконання наказу №34/3-8/160, які містили всі документи щодо вчинення виконавчих дій та докази направлення винесених постанов учасникам виконавчого провадження, відповідно до акту про вилучення виконавчих проваджень для знищення за 2013 рік від 27.02.2017, були вилучені та знищені шляхом подрібнення та пресування, про що складено акт знищення документів №18/1 від 01.03.2017 (а.с. 178 том 5). З урахуванням знищення матеріалів виконавчого провадження, у Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відсутня можливість представлення належних доказів направлення на адресу стягувача наказу Господарського суду міста Києва №34/3-8/160 від 18.09.2008 рекомендованим листом з повідомленням про вручення у відповідності до ст.31 Закону України "Про виконавче провадження".

За викладених обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції процесуально правильно здійснив розподіл обов'язку доказування вищевказаних фактів між сторонами та на підставі власної оцінки доказів встановивши недоведеність Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України факту відправлення рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 14.05.2013 разом з наказом Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі             34/3-8/160, визнав бездіяльність відділу в цій частині незаконною. 

Відповідно до наведеної ст.300 Господарського процесуального кодексу України саме перевірка і переоцінка доказів та встановлення по новому фактичних обставин справи не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.

При цьому, суд вважає визначальним те, що в даному випадку здійснюється не розгляд справи по суті, а відбувається стадія виконання судового рішення, де основним правилом є те, що судове рішення має бути обов'язково виконано, інакше, як в т.ч. зазначив Європейський Суд з прав людини, "право на суд" і винесення навіть справедливого та законного рішення буде лише безрезультатною фікцією.     

Разом з тим, як зазначено судом вище, саме дії та бездіяльність органу ДВС з урахуванням правових протиріч у регулюванні спірних правовідносин призвели до фактичного припинення виконання судового рішення по даній справі.  

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість касаційної скарги стягувача і в цій частині.  

Згідно з п.4 ч.1 ст.308  Господарського процесуального кодексу України:
"Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право:
4) скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині."

Відповідно до ст.312 зазначеного Кодексу:
"Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону."

На підставі викладеного, суд доходить висновку про необхідність  касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" задовольнити повністю,  постанову Київського апеляційного господарського суду  від  01.11.2017 у справі №34/3-8/160  скасувати повністю, ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.08.2017 залишити в силі.  

Витрати зі сплати судового збору у розмірі 1920 грн. за подання касаційної скарги підлягають стягненню на користь Публічного акціонерного товариства  "Укрнафта" з  Міністерства юстиції України (Департамент державної виконавчої служби).      

Відповідно до ч.1 ст.327 Господарського процесуального кодексу України:
"Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції."

Керуючись статтями 300, 301, 308, 312, 314, 315, 317 ГПК України,   Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на  постанову Київського апеляційного господарського суду  від  01.11.2017 у справі №34/3-8/160  задовольнити повністю.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду  від  01.11.2017 у справі №34/3-8/160  скасувати повністю, ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.08.2017 у справі №34/3-8/160 залишити в силі.

3. Стягнути з Міністерства юстиції України (Департамент державної виконавчої служби)   (вул. Городецького, 13, м. Київ,  01001,  ідентифікаційний код 00015622) на користь Публічного акціонерного товариства  "Укрнафта" (провулок Несторівський, буд. 3-5, м. Київ, 04053, ідентифікаційний  код  00135390)  судовий збір у розмірі 1920 грн. за подання касаційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                              І. Кушнір

Судді                                                                                                          Є. Краснов

                                                                                                                         Г. Мачульський