Постанова
Іменем України
 
28 березня 2018 року
місто Київ
 
справа № 154/568/16-ц
провадження № 61-1148св17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - Квартирно-експлуатаційний відділ міста Володимир-Волинський,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир-Волинський на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області у складі судді Канівця Л. Ф. від 15 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду Волинської області у складі колегії суддів: Бовчалюк З. А., Карпук А. К., Здрилюк О. І. від 17 серпня 2016 року,
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир-Волинський (далі - КЕВ м. Володимир-Волинський) про стягнення компенсації за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди, з урахуванням зменшених позовних вимог, просила стягнути грошову компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 8 244, 00 грн, суму грошових коштів на відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 10 000, 00 грн та 3 000, 00 грн витрат за надання правової допомоги.
Позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що з 21 жовтня 2005 року працювала на посаді заступника головного бухгалтера КЕВ м. Володимир-Волинський та 29 січня 2016 року була звільнена з займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України. При звільненні відповідач не здійснив виплату вихідної допомоги, компенсації за невикористані дні відпустки, посилаючись на те, що зазначена сума грошових коштів стягнута на відшкодування завданої позивачем матеріальної шкоди установі.
Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 15 квітня 2016 року позов задоволено частково, зобов'язано відповідача повернути нараховану та невиплачену компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 8 263, 00 грн за період з 07 липня 2014 року до 29 січня 2016 року, що стягнута з ОСОБА_4 на відшкодування завданої шкоди установі, задоволено вимогу позивача про стягнення суми коштів на відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 700, 00 грн, здійснено розподіл судових витрат.
Обґрунтовуючи постановлене рішення, суд першої інстанції зазначив, що адміністрацією КЕВ м. Володимир-Волинський здійснено утримання коштів із заробітної плати позивача на відшкодування завданої установі шкоди без письмової згоди працівника, а отже, грошові кошти мають бути повернуті звільненому працівнику.
Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 17 серпня 2016 року рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 15 квітня 2016 року змінено в частині зобов'язання відповідача повернути нараховану та невиплачену компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 8 263, 00 грн за період з 07 липня 2014 року до 29 січня 2016 року, що стягнута з ОСОБА_4 на відшкодування завданої установі шкоди, на інший спосіб захисту порушеного права - стягнення цих коштів з відповідача. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Обґрунтовуючи рішення суд апеляційної інстанції зробив висновок, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про зобов'язання КЕВ м. Володимир-Волинський повернути ОСОБА_4 нараховану компенсацію за невикористану відпустку, не врахував, що вимоги позивачем заявлено саме про стягнення такої суми коштів, що відповідає способу захисту порушеного права позивача, а отже, рішення суду першої інстанції підлягає зміні у відповідній частині з урахуванням сформульованих позивачем вимог.
КЕВ м. Володимир-Волинський, не погодившись із зазначеними судовими рішеннями, звернувся з касаційною скаргою, просив рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати й ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю. На обґрунтування касаційної скарги вказав на невідповідність висновків суду обставинам справи, зокрема судами неправильно вирішено питання стосовно повноважень роботодавця на відрахування суми коштів з належних до виплати працівникові при його звільненні на відшкодування завданої установі матеріальної шкоди.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року у справі відкрито касаційне провадження.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів») касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року) (далі - ЦПК України 2017 року), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
За змістом пункту 1 частини другої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд здійснює правосуддя як суд касаційної інстанції в порядку, встановленому процесуальним законом.
Справу передано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду 27 грудня 2017 року.
Справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України 2017 року.
За змістом правил частини першої та третьої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції судом застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до якої під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначено за правилами статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV) (далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якою рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним у статті 213 ЦПК України 2004 року, касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 працювала на посаді заступника головного бухгалтера КЕВ м. Володимир-Волинський з 21 жовтня 2005 року до 29 січня 2016 року. Позивача звільнено із зазначеної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.
Відповідно до наказу від 29 січня 2016 року № 11 про звільнення ОСОБА_4 позивачу нараховано компенсацію за невикористану відпустку за період з 07 липня 2014 року до 29 січня 2016 року, згідно з цим наказом проведено відрахування із зазначеної компенсації на відшкодування завданої шкоди установі у сумі 8 263, 00 грн відповідно до акта службового розслідування та наказу про результати проведення службового розслідування.
ОСОБА_4 з актом ревізії, актом про проведення адміністративного розслідування та наказом про необхідність відшкодування завданої позивачем матеріальної шкоди не ознайомлена.
При звільненні ОСОБА_4 не виплачено належної суми компенсації за невикористану відпустку, вимогу позивача про виплату цієї суми КЕВ м. Володимир-Волинський відхилено у зв'язку з відрахуванням цих коштів на відшкодування шкоди, яку заподіяно установі позивачем.
У грудні 2015 року у КЕВ м. Володимир-Волинський Державною фінансовою інспекцією у Волинській області проведено позапланову ревізію фінансово-господарської діяльності за період з 01 червня 2013 року до 01 жовтня 2015 року. За результатами зазначеної перевірки складено акт № 810-14/06, яким встановлено порушення Закону України «Про оплату праці».
Встановивши зазначені обставини, суди першої та апеляційної інстанцій, зважаючи на те, що договір про повну матеріальну відповідальність з ОСОБА_4 не укладався, зробили правильний висновок про відсутність підстав для повної матеріальної відповідальності позивача у зазначених трудових відносинах. Згоди на відрахування грошової суми позивач не надавала.
Вирішуючи спори щодо відшкодування працівником матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: чи укладено між сторонами трудовий договір, яка підстава покладання на працівника відповідальності за майнову шкоду, чи спричинена шкода діями працівника, в якому обсязі майнової шкоди несе відповідальність працівник за встановлених фактичних обставин, яка ступінь вини працівника за заподіяну шкоду (за виключенням прямої дійсної шкоди), за яких обставин заподіяна шкода, чи спричинена шкода з корисних мотивів та чи є підстави для зменшення розміру покриття шкоди залежно від майнового стану працівника. 
Такий правовий висновок зробив Верховний Суд України у постанові від 26 листопада 2014 року № 6-139цс14.
Відповідно до статті 135-1 КЗпП України договори про повну матеріальну відповідальність укладаються лише у письмовій формі з працівниками (що досягли 18 років), які обіймають посади або виконують роботи, безпосередньо пов'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Таке саме правило сформульоване й у пункті 11 Положення про матеріальну відповідальність робітників і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженого Законом СРСР від 29 жовтня 1976 року № 4699-IX «Про затвердження Указу Президії Верховної Ради СРСР «Про затвердження Положення про матеріальну відповідальність робітників і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації».
Посади і види робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджені постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24 «Про затвердження переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, а також типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність». 
До зазначеного переліку, зокрема, віднесено такі посади: завідувачі кас; завідувачі комор цінностей; завідувачі камер схову; завідувачі складів та їхні заступники; старші контролери-касири і контролери-касири; старші контролери і контролери; старші касири і касири; а також інші працівники, які виконують обов'язки касирів. Завідувачі ощадних кас першого розряду і завідувачі операційних частин центральних ощадних кас; начальники відділів, старші інспектори й інспектори відділів з перевірки та знищення погашених цінних паперів республіканських головних управлінь і управлінь Держтрудощадкас СРСР; старші експерти й експерти; старші інспектори й інспектори республіканських головних управлінь Держтрудощадкас СРСР, які здійснюють експертизу й оплату виграшних білетів грошово-речових лотерей; головні експерти, старші експерти й експерти, старші інспектори й інспектори відділу експертизи цінних паперів Правління Держтрудощадкас СРСР; старші інспектори й інспектори депозитного відділу Правління Держтрудощадкас СРСР.
Відповідно до пункту 10 Положення про матеріальну відповідальність робітників і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації робітники і службовці несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, в таких випадках: 1) коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 11 цього Положення укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) коли майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) коли шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) коли шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) коли відповідно до законодавства Союзу РСР на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) коли шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків. 
За правилом статті 135-1 КЗпП України передбачено можливість укладення письмових договорів про повну матеріальну відповідальність лише з працівниками, що обіймають посади або виконують роботи, безпосередньо пов'язані зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.
Проте, судами не встановлено, що позивач відповідно до покладених на неї посадових обов'язків здійснювала такі види діяльності. Також враховано, що договір про повну матеріальну відповідальність КЕВ м. Володимир-Волинський з ОСОБА_4 не укладався, а отже, підстави застосування наслідків укладання такого договору між сторонами відсутні.
В цьому висновку суд застосовує пункт 1 частини першої статті 134 КЗпП України, згідно з яким працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.
В результаті дій відповідача порушено заборону, встановлену у частині четвертій статті 26 Закону України «Про оплату праці», згідно з якою не допускається відрахування з вихідної допомоги, компенсаційних та інших виплат, на які згідно з законодавством стягнення не звертається.
Відповідно до статті 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.
Розпорядження про відрахування із заробітної плати може бути видане не пізніше двох тижнів з дня виявлення шкоди. День виявлення - це день, коли власник дізнався про заподіяння шкоди або за всіма об'єктивними обставинами мав це зробити. 
Враховуючи наведені правила, наказ від 21 січня 2016 року про відрахування грошових коштів з ОСОБА_4 видано з порушенням строків, передбачених частиною другою статті 136 КЗпП України, оскільки виявлено факт завдання шкоди 18 грудня 2015 року - згідно з актом позапланової ревізії фінансово-господарської діяльності КЕВ м. Володимир-Волинський, проведеної Володимир-Волинською об'єднаною Державною фінансовою інспекцією Державної фінансової інспекції в Волинській області.
ОСОБА_4 не була ознайомлена з актом ревізії, актом про проведення адміністративного розслідування та наказом про необхідність відшкодування позивачем шкоди.
Згідно з абзацом другим пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.
Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для цього порядку.
З огляду на наведене, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили як характер правовідносин, так і норми права, якими вони врегульовані. 
Щодо відшкодування завданої моральної шкоди суди зробили висновок про те, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Враховуючи, що відповідачем не виплачено позивачу усі кошти, належні їй при звільненні, що призвело до порушення її законних прав, Верховний Суд визнає обґрунтованими висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди, відхиляючи доводи касаційної скарги в цій частині.
Інших доводів, що підлягають оцінці Верховним Судом, касаційна скарга не містить.
Зважаючи на зазначене, оцінюючи доводи касаційної скарги в цілому, суд має виходити з припису правила частини другої статті 410 ЦПК України, згідно з яким не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. У незміненій частині оскаржуваних судових рішень доводи касаційної скарги носять характер формальних міркувань, що не можуть слугувати достатньою та обґрунтованою підставою для скасування правильних по суті судових рішень.
Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир-Волинський залишити без задоволення.
Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 15 квітня 2016 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Волинської області від 17 серпня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття. Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                  С. О. Погрібний
 
                                                                                                О. В. Ступак
 
                                                                                                            Г. І. Усик