Постанова 
Іменем  України
 
11 квітня 2018 року
м. Київ
 
справа № 310/5745/16-ц   
 
провадження № 61-13234св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3;
відповідач - ОСОБА_4; 
представник відповідача - ОСОБА_5;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області у складі судді Троценко Т. А. від 08 лютого 2017 року       та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Подліянової Г. С., Дашковської А. В., Кримської О. М., від 18 квітня            2017 року, 
В С Т А Н О В И В :
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди. 
Позовна заява мотивована тим, що при ознайомленні з матеріалами перевірки, яку здійснював інспектор Бердянського відділення поліції головного управління поліції в Запорізькій області ОСОБА_6 за заявою матері - ОСОБА_7 щодо неправомірних дій ОСОБА_4, їй стало відомо про те, що остання у своїх поясненнях стверджувала, що вона, позивачка, є психічно хворою, перебуває на обліку у Бердянському психоневрологічному диспансері і на цій підставі пише необґрунтовані заяви. Крім того, зазначену недостовірну інформацію ОСОБА_4 також поширювала серед інших громадян, які виступали свідками у суді за позовом її матері. Внаслідок поширення цієї інформації працівники поліції стали до неї грубо відноситися, не перевіряли її заяви. Цими неправомірними діями відповідачки їй було завдано моральної шкоди, яка полягала у душевних стражданнях, приниженні її соціальної оцінки в очах оточуючих.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила суду зобов'язати   ОСОБА_4 публічно спростувати поширену нею недостовірну інформацію про неї через засоби масової інформації, вибачитися та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. 
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області                           від 08 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка в силу положень статті 286 ЦК України заперечувала щодо можливості суду перевірити дійсність інформації, яку вона й просила спростувати, а тому встановити порушення її немайнового права не було можливим. Крім того, позивачка не довела, які негативні наслідки настали після того, як відповідачка поширила стосовно неї інформацію. 
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 18 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 лютого 2017 року залишено без змін. 
Погоджуючись із рішенням районного суду, апеляційний суд виходив із того, що позивачка не довела порушення її немайнового права, протиправних дій відповідача та наявність негативних наслідків, які настали внаслідок поширення інформації, яку вона просила спростувати. 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити. 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не дослідили та не перевірили її доводів про те, що відповідачка поширила стосовно неї інформацію, яка не відповідає дійсності, не зобов'язали її спростувати таку інформацію, внаслідок чого було порушено її нормальний спосіб життя, принижено її авторитет серед рідних, друзів та колишніх колег по роботі. Крім того, апеляційний суд розглянув справу без її участі, позбавивши її можливості надавити пояснення у справі, доводи, підстави позову. При цьому апеляційний суд своєю ухвалою від 03 квітня 2017 року задовольнив її клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, забезпечення проведення якої доручив Бердянському міськрайонному суду Запорізької області, проте така відеоконференція не була проведена, а справу розглянуто в апеляційному суді без неї. 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України   судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає. 
Згідно положень частини першої, третьої статті 158-1 ЦПК України                 (2004 року) суд за власною ініціативою або за клопотанням сторони чи іншого учасника цивільного процесу може постановити ухвалу про їх участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Питання про участь особи   у судовому засіданні в режимі відеоконференції вирішується судом за наявності відповідного клопотання або за власною ініціативою не пізніш як за п'ять днів до дня проведення такого судового засідання. Ухвала суду, прийнята за наслідками вирішення цього питання, оскарженню не підлягає.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 31 березня 2017 року звернулася до апеляційного суду із клопотанням про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, забезпечення проведення якого просила доручити Бердянському міськрайонному суду Запорізької області. 
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 03 квітня 2017 року клопотання ОСОБА_3 задоволено. Проведення відеоконференції для участі ОСОБА_3 у судовому засіданні, призначеному на 18 квітня       2017 року о 11 год. 10 хв. у приміщенні Апеляційного суду Запорізької області, доручено забезпечити Бердянському міськрайонному суду Запорізької області (а. с. 152-153).
Відповідно до положень частини четвертої статті 10 ЦПК України             (2004 року) суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. 
Проте у порушення вищевказаних положень процесуального закону та всупереч постановленої ухвали від 03 квітня 2017 року про задоволення клопотанням ОСОБА_3 щодо проведення судового засідання в режимі відеоконференції, апеляційний суд розглянув 18 квітня 2017 року справу за відсутності учасника процесу, пославшись на частину другу статті 305 ЦПК України (2004 року) про те, що неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Разом з тим, у цей час      ОСОБА_3 знаходилася у будівлі міськрайонного суду, очікуючи проведення судового засідання в режимі відеоконференції відповідно до ухвали апеляційного суду. 
Таким чином, апеляційний суд розглянув справу без участі ОСОБА_3, незабезпечивши їй доступ до правосуддя, що є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тим самим не дав їй можливості довести обґрунтованість доводів позовної заяви та апеляційної скарги. 
За таких обставин судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції як таке, що ухвалено з порушенням норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин та ухвалення законного судового рішення.
У зв'язку з наведеним оскаржуване судове рішення апеляційного суду не можна вважати законним й обґрунтованим.
Згідно з пунктами 1, 2 частини третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий     розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 18 квітня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь 
 
Б. І. Гулько
 
Є. В. Синельников
 
Ю. В. Черняк