Постанова
Іменем  України 
 
21 лютого 2018 року
 
м. Київ

справа № 377/472/17
провадження № 61-440св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,               Курило В. П.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Славутицької міської Ради Київської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Славутицького міського суду Київської області в складі судді                  Малишенко Т. О. від 25 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області в складі колегії суддів Суханової Є. М., Мережко М. В., Данілова О. М. від 27 листопада 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
У червні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, у якому просила стягнути з Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Славутицької міської Ради Київської області на її користь 15 880 грн., що є розміром збитків у результаті порушення її цивільного права на ядерної відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням її здоров'я під час ліквідації наслідків на ЧАЕС, профзахворювання пов'язаного з роботами на ЧАЕС.
 
Свої вимоги позивач мотивувала тим, що у зв'язку із виконанням нею службових обов'язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС з 1986 року по 1991 рік на роботах в зоні іонізуючого випромінювання, її здоров'ю завдано ядерну шкоду, унаслідок чого вона отримала 2 групу інвалідності (довічно), що підтверджується витягом із акта огляду МСЕК сер.1-18 НОМЕР_2 від                28 червня 1994 року. Указує, що відповідно до статті 1189 ЦК України, статті 15 ЦПК України (чинної на час розгляду справи судами попередніх інстанцій), Віденської конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду від 25 травня 1963 року, Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» вона має  цивільне право на відшкодування ядерної шкоди, заподіяної ушкодженням її здоров'я на роботах по ліквідації наслідків ядерної аварії на ЧАЕС. Станом на червень 2017 року Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Славутицької міської ради не виплатило  їй щорічну допомогу на оздоровлення за 2017 рік за шкоду заподіяну здоров'ю під час ліквідації наслідків ядерної аварії на ЧАЕС у розмірі 5 мінімальних заробітних плат відповідно до частини четвертої статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а виплатило лише частково у розмірі 120 грн. Розмір збитків у результаті порушеного права на відшкодування ядерної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, становить 15 880 грн.
 
Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 25 вересня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення по відмову в позові, виходив із відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача                 15 880 грн за 2017 рік відповідно до частини четвертої статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як інваліду 2 групи у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат.
 
Ухвалою апеляційного суду Київської області від 27 листопада 2017 року  апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Славутицького міського суду Київської області від 25 вересня 2017 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду зазначив про те, що Управління соціального захисту населення  Славутицької міської ради Київської області не є суб'єктом відповідальності за ядерну шкоду в розумінні Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку», а спеціальним є Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яким згідно преамбули визначені та закріплені основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.
 
У січні 2018 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу на рішення Славутицького міського суду Київської області від 25 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 27 листопада 2017 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанції не звернули увагу на те, що постанова Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не підлягала застосуванню до виниклих правовідносин, а виплату щорічної допомоги необхідно було здійснювати в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат згідно положень  частини четвертої статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської  катастрофи», оскільки Конституційний Суд України не приймав рішення і не надавав повноважень ні Кабінету Міністрів України, ні суду звужувати та скасовувати законодавчо-визначені права згідно статусу по компенсації по відшкодуванню шкоди, заподіяної здоров'ю під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, як інваліду 2 групи.
 
У лютому 2018 року Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради надіслало відзив на касаційну скаргу          ОСОБА_4 на рішення Славутицького міського суду Київської області від 25 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 27 листопада 2017 року, у якому вказував на те, суди попередніх інстанцій правильно встановили правомірність дій відповідача щодо виплати позивачу щорічної допомоги на оздоровлення за 2017 рік в розмірі 120 грн. Таким чином допомога на оздоровлення за 2017 рік позивачу була виплачена відповідно до вимог закону. Крім того, чинним законодавством України не передбачено, що суб'єктом відповідальності за ядерну шкоду може бути управління соціального захисту населення.
 
У лютому 2018 року від ОСОБА_4 надійшли заперечення на відзив на вищевказану касаційну скаргу, у яких остання не погоджується з доводами заявника щодо обґрунтованості оскаржуваних судових рішень.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Судами встановлено, що ОСОБА_4 є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, їй встановлена 2 група інвалідності з причин профзахворювання, пов'язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується МСЕК серії 2-18 НОМЕР_2 від 28 червня       1994 року.
 
13 липня 1994 року  Київоблдержадміністрацією ОСОБА_4 видано посвідчення громадянина, яка постраждала внаслідок  Чорнобильської катастрофи категорія 1 серія НОМЕР_1.
 
Згідно довідки № 05/01-15 від 04 травня 2017 року, виданої управлінням  соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області, ОСОБА_4 як постраждалій внаслідок Чорнобильській катастрофі         1 категорії та інваліду ІІ групи, щорічна допомога на оздоровлення за               2017 рік у розмірі 5 мінімальних заробітних плат, відповідно до частини четвертої статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від               28 лютого 1991 року не виплачена.
 
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
 
Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес, саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
 
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні  відповідати їй.
 
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.
 
Статтею 16 Конституції України передбачено, що забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської АЕС катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов'язком держави.
 
Відповідно до статті 1189 ЦК України, особливості відшкодування ядерної шкоди встановлюються законом.
 
У зв'язку із ратифікацією 12 липня 1997 року Україною Віденської Конвенції Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з приєднанням до Віденської конвенції» від 03 грудня 1997 року внесено зміни до Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» від 08 лютого 1995 року.
 
Як зазначено у статті 1 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» ядерна шкода - втрата життя, будь-які ушкодження, завдані здоров'ю людини, або будь-яка втрата майна, або шкода, заподіяна майну, або будь-яка інша втрата чи шкода, що є результатом небезпечних властивостей ядерного матеріалу на ядерній установці або ядерного матеріалу, який надходить з ядерної установки чи надсилається до неї, крім шкоди, заподіяної самій установці або транспортному засобу, яким здійснювалося перевезення.
 
Згідно зі статтею 72 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» відповідальність за ядерну шкоду є абсолютною - тобто настає незалежно від встановлення вини оператора (установи, що експлуатує ядерну установку). Жодна особа, крім оператора, не несе відповідальності за ядерну шкоду, за винятком випадків, передбачених цим Законом.
 
З огляду на викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області не є оператором ядерної установки та не є суб'єктом відповідальності за ядерну шкоду в розумінні Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку», а спеціальним законом є Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яким згідно преамбули визначені та закріплені основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, та обґрунтовано відмовили в позові.
 
Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.
 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Славутицького міського суду Київської області від 25 вересня            2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 27 листопада 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                  М. Є. Червинська

                                                                                                           В. М. Коротун

                                                                                                           В. П. Курило