Постанова
Іменем  України
 
05 березня 2018 року
м. Київ
 
справа № 569/423/15-ц
провадження № 61-4649св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4 (відповідач за зустрічним позовом), 
відповідачі: публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (позивач за зустрічним позовом), ОСОБА_5, ОСОБА_6,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 25 листопада 2015 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Григоренка М. П., Максимчук З. М.,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним.
Позовна заява мотивована тим, що 21 березня 2007 року між нею та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11319206000.
Відповідно до умов вищезазначеного договору ОСОБА_4 отримала від банку кредит у розмірі 160 тис. доларів США зі сплатою 12,40 % річних за користування кредитним коштами, строком до 19 березня 2038 року.
Цільове призначення кредиту - придбання будинковолодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.
Відповідно до пункту 2. 1 кредитного договору забезпечення виконання зобов'язань позичальника за цим договором є: застава нерухомості, а саме домоволодіння, що розташоване на земельній ділянці площею 0,0727 га, загальною площею 251,9 кв. м та житловою площею 80,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та порука ОСОБА_5 та                 ОСОБА_6
На обґрунтування своїх доводів зазначає, що до та під час укладення кредитного договору банк не дотримав істотних умов договору щодо надання їй як позичальнику повної інформації про умови кредиту; навмисно приховав фактичне значення реальної процентної ставки та фактичне подорожчання кредиту; у кредитному договорі, використовуючи елементи нечесної підприємницької практики, встановив несправедливі умови, які обмежують її права як споживача і цим самим ввів її в оману, а тому посилаючись на положення статтей 229 і 230 ЦК України, позивач просила суд визнати недійсним кредитний договір від 21 березня 2008 року № 11319206000.
У травні 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, процентів за користування кредитом та пені. 
Позовна заява мотивована тим, що 21 березня 2008 року між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «УкрСиббанк») було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11319206000.
Відповідно до пункту 1.1. - пункту 1.3.1 кредитного договору позичальник отримала грошові кошти у сумі 160 тис. доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 808 тис. грн на день укладання договору зі сплатою 12,40 % річних строком до 19 березня 2038 року.
21 березня 2008 року на забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за договором про надання споживчого кредиту від 21 березня 2008 року                             № 11319206000 між банком та ОСОБА_5, ОСОБА_6 було укладено договори поруки № 190001 та № 190006 відповідно.
ОСОБА_4 свої зобов'язання за кредитним договором не виконала, допустила утворення заборгованості, яка станом на 15 травня 2015 року становить 143 312 доларів 34 центи США та пені у розмірі 67 398 грн 91 коп., та яку банк просив стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 
16 вересня 2015 року рішенням Рівненського міського суду Рівненської області позов ОСОБА_4 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору задоволено.
Визнано порушеним право ОСОБА_4 як споживача фінансових послуг банку.
Визнано недійсними кредитний договір № 11319206000 та додаток № 1 до цього договору від 21 березня 2008 року, укладені між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є - ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 
Стягнуто з ПАТ «УкрСиббанк» судовий збір у розмірі 243 грн 60 коп. 
У задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання недійсним кредитного договору та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості за кредитом, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що під час підписання оспорюваного кредитного договору позивач була введена в оману щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, а тому волевиявлення позивача на укладення кредитного договору у вигляді та у розмірах, які фактично встановлені шляхом експертного дослідження, суперечили її волевиявленню на його укладання саме на таких умовах.
25 листопада 2015 року рішенням апеляційного суду Рівненської області рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 вересня 2015 року скасовано, ухвалено нове  рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. 
Позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором, яка складається: 127 070 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 16 242 доларів США - заборгованість із сплати процентів за користування кредитом; 16 691 грн. 81 коп. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за тілом кредиту; 50 707 грн 10 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості з сплати процентів за користування кредитом.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на користь                        ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором, яка складається:               127 070 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 16 242 доларів США - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом; 16 691 грн 81 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за тілом кредиту; 50 707 грн                 10 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості із сплати процентів за користування кредитом. 
Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь          ПАТ «УкрСиббанк» судові витрати по 2 647 грн 12 коп. з кожного.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання недійсним кредитного договору, апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження передбачених статтями 229, 230 ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів» правових підстав для визнання укладеного 21 березня 2007 року між нею та         АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») договору про надання споживчого кредиту № 11319206000.
Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, апеляційний суд виходив із того, що ПАТ «УкрСиббанк» відповідно до положень статтей 526, 527, 530, 554 1048, 1050 ЦК України скористався своїм правом та звернувся до боржника та поручителів із позовом про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором. При цьому апеляційним судом зазначено, що кожен з поручителів - відповідачів у справі відповідає перед кредитором разом із позичальником як солідарні боржники.
У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка їх регулює, зокрема, суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для застосування положень статтей 229, 230 ЦК України, а також статтей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки позивача було введено в оману під час укладання оспорюваного кредитного договору щодо істотних умов договору, зокрема, ціни та відсоткової ставки.
У березні 2017 року представник ПАТ «УкрСиббанк» подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_4, в якому посилався на те, що позивач не надала суду належних доказів на підтвердження обставин, викладених у її позовній заяві, допустила утворення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 21 березня 2007 року                           № 11319206000, яка підлягає стягненню з неї та поручителів у солідарному порядку, а тому рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.  
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
31 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання недійсним кредитного договору, апеляційний суд на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені (стаття 89 ЦПК України), обґрунтовано виходив із того, що позивач з власної ініціативи звернулася за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного нею банку, а саме - АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк»), отримавши від останнього всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору, що відповідає положенням статтей 19, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статтей 3-5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». 
Такі висновки узгоджуються з роз'ясненнями, викладеними судам у пунктах 10, 11, 14, 16 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».
Крім того, апеляційним судом правильно встановлено, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та виконувала його умови, що свідчить про прийняття нею таких умов.
При цьому апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного кредитного договору та додатку до нього недійсними відповідно до положень статтей 203, 215, 230 ЦК України - як укладених унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статтей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо нечесної підприємницької діяльності банку та несправедливих умов договорів, оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними, а позивач не довела введення її в оману під час укладення договорів, оскільки перед їх підписанням вона мала можливість ознайомитися з текстами та умовами договорів та власноручно їх підписала.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року, справа № 6-1341цс15.
Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_4 порушила умови кредитного договору, допустила утворення заборгованості, а тому вимоги банку про дострокове стягнення заборгованості за кредитом із боржника та поручителів відповідають закону та умовам кредитного договору. 
Доводи касаційної скарги необґрунтовані, зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції (частина перша статті 400 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення апеляційного суду Рівненської області від 25 листопада 2015 рокузалишити без змін. 
Постанова оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                В. П. Курило

В.М. Коротун

М.Є. Червинська