ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2018 року 
м. Київ

Справа №  904/6639/17 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Баранець О.М. - головуючий, Вронська Г.О., Студенець В.І., 
за участю секретаря судового засідання Низенко В.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Колективного підприємства "Дніпропетровське мисливсько-рибальське господарство"
на рішення Господарського суду Чернігівської області
у складі судді: Кушнір І.В.
від 05.09.2017 року
та на постанову Київського апеляційного господарського суду 
у складі колегії суддів: Дикунська С.Я. - головуючий, Жук Г.А., Мальченко А.О.
від 28.11.2017 року
за позовом Колективного підприємства "Дніпропетровське мисливсько-рибальське господарство"
до Фізичної особи-підприємця Коваленка Сергія Олексійовича
про визнання недійсним з моменту укладення пунктів договору
за участю представників:
позивача - Коршун С.В.      
відповідача  - не  з'явився.
В С Т А Н О В И В:
Комунальним підприємством "Дніпропетровське мисливсько-рибальське господарство" подано позов до Фізичної особи-підприємця Коваленка Сергія Олексійовича про визнання недійсними з моменту укладення пунктів договору від 20.11.2008 року №7/КС про надання  юридичних послуг, укладеного між позивачем та відповідачем, а саме: 1. частково пункт 1.1 в частині фрази „в рамках абонентського обслуговування"; 2. повністю речення 2 пункту 2.1 договору: „Вказана сума є фіксованою абонентською платою і не залежить від кількості надання послуг за даним договором"; 3. повністю пункти 5.5, 9.3 договору.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що вказані пункти договору укладені з порушенням ст. 207 Господарського кодексу України. Тому, на думку позивача, підлягають визнанню недійсними з моменту їх укладення у зв'язку з відсутністю нормативного визначення поняття «абонентська плата» для юридичних послуг; з відсутністю в обліку фінансової звітності сторін правочину дебіторської та кредиторської заборгованості з дати дії договору до дати його розірвання; спірні пункти договору виключають або обмежують відповідальність відповідача або взагалі не покладають на відповідача певних обов'язків; обов'язок відповідача „в рамках абонентського обслуговування" в п. 1.1. та реч. 2 п. 2.1. договору допускають односторонню зміну відповідачем його умов, якщо доручення позивач не надав.
Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 05.09.2017 року у справі №904/6639/17 у позові відмовлено повністю.
Приймаючи рішення у справі, місцевий господарський суд виходив із того, що укладення договору надання послуг на умовах саме «абонентського юридичного обслуговування» не суперечить чинному господарському та цивільному законодавству. Згідно з п. 2.1 Договору щомісячна вартість послуг Виконавця  за даним Договором складає 2000 (дві тисячі) гривень. Дана сума є фіксованою абонентською платою і не залежить від кількості наданих Виконавцем послуг за даним Договором. Тобто, таке визначення розміру та умов оплати наданих послуг не суперечить ні предмету та меті укладеного Договору саме про абонентське юридичне обслуговування, ні чинному господарському та цивільному законодавству.
Не погоджуючись із згаданим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржуване рішення прийнято за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням вимог матеріального та процесуального права. За  твердженнями апелянта, спірні пункти договору укладені з порушенням ст. 207 ГК України, а тому підлягають  визнанню недійсними з моменту  їх укладення, зокрема, з огляду на відсутність в них нормативного визначення поняття "абонентська плата" для юридичних послуг. 
Постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.11.2017 року апеляційну скаргу Колективного підприємства "Дніпропетровське мисливсько-рибальське господарство" залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Чернігівської області від 05.09.2017 року у справі № 904/6639/17 - без змін.
Дана постанова мотивована тим, що судами було надано оцінку правомірності Договору, на підставі якого було заявлено позовні вимоги про стягнення заборгованості, а також встановлено виконання відповідачем умов Договору, що в свою чергу спростовує доводи позивача (апелянта) в цій частині. При цьому, відсутність в обліку фінансової звітності сторін правочину дебіторської та кредиторської заборгованості з дати дії Договору до дати його розірвання, як і відсутність даних про реєстрацію відповідачем книги обліку, доходів і витрат у податковій інспекції, може свідчити лише про порушення фінансового-бухгалтерського та податкового обліку, а не про відсутність намірів відповідача в момент укладення Договору реально виконувати спірні його пункти та сплачувати податки. Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що укладаючи Договір сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов для договору даного виду, його зміст не суперечать вимогам чинного законодавства, відтак суд першої інстанції законно відмовив в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним з моменту укладення оспорюваних пунктів Договору. Доводи апелянта (позивача) з приводу порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
Колективне підприємство "Дніпропетровське мисливсько-рибальське господарство" подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані рішення та передати справу на новий розгляд.
Скаржник зазначає, що можливість застосування за аналогією закону поняття «абонентське обслуговування» згідно закону «Про телекомунікації», не може бути передбачене за надання юридичних послуг, оскільки виконавець послуг, не може забезпечити доступ на постійній основі до юридичних послуг, через неможливість матеріально підтвердити надання доступу на постійній основі, в силу нищевказаних пунктів укладеного договору. Посилання суду на рішення Ради адвокатів Чернігівської області від 21.01.2014 року та від 10.02.2017 року не відповідає подальшій мотивувальній частині судового рішення, в якій суд зазначає, що підставою визнання недійсним договору є в першу чергу порушення законодавства до та в момент укладення договору, а не порушення законодавства в процесі виконання договору. Вказані рішення Ради адвокатів Чернігівської області прийняті після укладення договору, і не можуть бути застосовані до відносин в процесі його виконання, до того ж відповідач не є адвокатом. Рішення Ради адвокатів Чернігівської області від 21.01.2014 року та від 10.02.2017 року не подавалося в якості доказів відповідачем, і не відомо за яких обставин суд вирішив їх застосувати в якості посилання на докази які не подавалися сторонами, та в порушенні принципу змагальності сторін. Спірні умови договору зобов'язують на вибір позивача вирішувати, яка саме послуга в цьому місяці надана - абонентське обслуговування згідно п. 1.1, або «юридичні послуги загального характеру» (п. 5.5, п. 2.І). При цьому обидві ці послуги є взаємовиключними, оскільки поняття абонентського обслуговування надано в п. 1.1 (перелік послуг не є вичерпним), а поняття «юридичних послуг загального характеру» не визначено взагалі. Спірні умови договору свідчать про те, що з таких формулювань незрозуміло, чи буде надано юридичні послуги загального характеру чи буде надано послугу абонентського обслуговування, що в свою чергу унеможливлює ведення бухгалтерського обліку згідно Положення. Суть спірного договору зводиться до обов'язку позивача направляти без обмежень терміном (а фактично впродовж дев'яти років) на адресу відповідача акти виконаних робіт, в яких вказується кількість послуг - нуль послуг. Тільки за таких умов позивач не повинен сплачувати грошові кошти. В усіх інших випадках позивач винен грошові кошти відповідачу, тільки за те що не направив акт виконаних робіт з кількістю послуг - нуль. Рішення суду першої інстанції прийнято упередженим судом, відвід якому не заявлявся через відсутність такої інформації на час розгляду справи. 
Ухвалою Верховного суду від 14.02.2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Колективного підприємства "Дніпропетровське мисливсько-рибальське господарство" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 05.09.2017 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 28.11.2017 року у справі №904/6639/17.
Колегія суддів Касаційного господарського суду зазначає, що відповідно до частини 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка в судове засіданні представників учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду касаційної скарги, не перешкоджає розгляду справи у судовому засіданні.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.
Як встановлено господарськими судами, Колективне підприємство "Дніпропетровське мисливсько-рибальське господарство" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Коваленка Сергія Олексійовича про визнання недійсними з моменту укладення пунктів договору про надання юридичних послуг №7/КС від 20.11.2008 року, укладеного між позивачем та відповідачем, а саме: 1. частково пункт 1.1 в частині фрази "в рамках абонентського обслуговування"; 2. повністю речення 2 пункту 2.1 : "Вказана сума є фіксованою абонентською платою і не залежить від кількості надання послуг за даним договором"; 3. повністю пункти 5.5, 9.3 договору.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 14.06.2017 року на підставі ст.ст. 15, 17 ГПК України (в редакції до 15.12.2017 року) позовні матеріали направлено за територіальною підсудністю до Господарського суду Чернігівської області.
Положеннями ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.
За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
Відповідно до ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом ( п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від  29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (далі постанова пленуму № 11).
Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає  під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7-1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" тощо.
Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин на підставі ч. 3 ст. 215 ЦК України може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
Під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України (в редакції до 15.12.2017 року).
Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 509  ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
За приписами ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. 
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).
Як встановлено матеріалами справи, 20.11.2008 року між КП "Дніпропетровське мисливсько-рибальське господарство" (позивачем, замовником за договором) та Фізичною особою - підприємцем Коваленком Сергієм Олексійовичем (відповідачем, виконавцем за договором) укладено договір №7/КС про надання юридичних послуг (далі-Договір), за умовами п. 1.1 якого виконавець прийняв  на себе зобов'язання в рамках абонентського обслуговування надавати замовнику послуги правового характеру, а саме:
- здійснювати підготовку та перевірку локальних документів замовника (правового характеру) (п.п.1.1.1 Договору);
- надавати консультації, довідки, висновки з правових питань, які виникають в діяльності замовника, представляти інтереси в судах, органах виконавчої влади, місцевого самоврядування і т.п. (п.п.1.1.2 Договору).
Відповідно до п. 2.1 Договору щомісячна вартість послуг виконавця  за  Договором складає 2000,00 гривень. Ця сума є фіксованою абонентською платою і не залежить від кількості наданих виконавцем послуг за Договором.
Положеннями п. 2.2 Договору сторони погодили, що оплата послуг здійснюється щомісячно, не пізніше 1-го числа кожного місяця, шляхом передачі замовником  грошових коштів виконавцю в розмірі, зазначеному в п. 2.1 Договору в готівковій формі або шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця. 
За умовами п.п. 5.1, 5.2 Договору виконавець діє за розпорядженням (в т.ч. і усним) замовника і у відповідності з його вимогами. Якщо виконавцю не надаються чіткі вказівки по виконанню того чи іншого доручення, вважається, що виконавець має право приймати самостійні рішення по виконанню дорученого йому завдання в рамках максимально можливого задоволення потреб замовника. Отримавши доручення замовника, виконавець узгоджує строки, порядок його виконання та форму звітності. Виконавець інформує замовника про будь-яку суттєву інформацію, яка має відношення до виконання доручення. 
За відсутності протягом місяця будь-яких вказівок від замовника, вважається, що виконавець надавав юридичні послуги загального характеру ( п. 5.5. Договору).   
Факт надання послуг за Договором згідно п.п. 9.1, 9.2 підтверджується Актом надання послуг, який щомісяця не пізніше 10 (десятого) числа кожного місяця надсилається на адресу виконавця і підписується повноважними представниками сторін. Обов'язок виготовлення та направлення  виконавцю  Акта   наданих послуг покладається на замовника. 
Послуги вважаються виконаними якісно, в строк, в повному обсязі та такими, що прийняті замовником у випадку не направлення замовником Акта наданих послуг на адресу виконавця (п. 9.3 Договору).
Договір на підставі п. 8.1 вступає в силу з 1 грудня 2008 та  діє до його розірвання за ініціативою однієї  зі сторін.
Відповідно до п. 10.1 Договору виконавець приймає на себе відповідальність за якість наданих послуг та повинен виконувати виставлені замовником вимоги, а також його вказівки стосовно предмета Договору, але в рамках діючого законодавства України. Виявлені та узгоджені з замовником недоліки, виконавець повинен усунути за свій рахунок. 
Виконавець не несе відповідальності згідно п.10.2, п.10.4 Договору у випадках, якщо недоліки наданих послуг обумовлені недосконалістю діючого законодавства України, або якщо його зміни потягли за собою неможливість застосування наданих послуг за призначенням. Виконавець не несе відповідальності  за порушення п.1.2.Договору у разі порушення замовником п.4.1.1, 4.1.2 Договору.
01.08.2016 року між сторонами було укладено Угоду про розірвання Договору, відповідно до якої замовник та виконавець  у зв'язку з припиненням  співробітництва та відповідно до п. 8.2. Договору прийшли до згоди  розірвати Договір (п. 1). Ця угода на підставі п. 4 вступає в силу з моменту її підписання сторонами.  
За приписами ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.
Абз. 2 ч. 4 ст.179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.
Договором на підставі ст. 626 ЦК України є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
За приписами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ст. 627 ЦК України).
Зміст договору згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами на підставі ст. 629 ЦК України.
Пунктом 1.1 "Предмет договору" Договору сторони чітко визначили перелік послуг правового характеру, які входять до абонентського обслуговування, а саме: здійснення підготовки та перевірка локальних документів замовника (правового характеру); надання консультацій, довідок, висновків з правових питань, які виникають в діяльності замовника, представлення  інтересів в судах, органах виконавчої влади, місцевого самоврядування і т.п. 
Оскільки, спір розглядався Господарським судом Чернігівської області, тому посилання суду в даному рішенні на рішення Ради адвокатів Чернігівської області від 21.01.2014 року та від 10.02.2017 року №43, є цілком доречним, оскільки суд посилався на дане рішення не як на доказ у справі, а як на нормативно-правове висвітлення поняття "абонентське обслуговування". Так даним рішенням зокрема, було затверджено Рекомендації щодо застосування рекомендованих (мінімальних) ставок адвокатського гонорару, серед яких прямо передбачалося абонентське обслуговування юридичних та фізичних осіб.  
При цьому, під абонентським юридичним обслуговуванням зазвичай розуміється комплексний супровід діяльності підприємства по всім юридичним питанням, що виникають в процесі підприємницької діяльності. 
Абонентське обслуговування являє собою таку форму співробітництва, при якій юридичні послуги надаються систематично, регулярно, протягом усього терміну дії договору. 
Абонентське обслуговування може включати:
- оперативні юридичні консультації (усні та письмові);
- рекомендації щодо необхідних дій в разі зміни законодавства;
- участь у переговорах з контрагентами клієнта;
- представництво і захист інтересів клієнта в державних органах, органах виконавчої служби, в господарському суді та судах загальної юрисдикції;
- інші юридичні послуги з правового забезпечення діяльності організації. 
Головною перевагою абонентського юридичного обслуговування для обох сторін такого договору є саме визначення сторонами фіксованої щомісячної оплати за таке обслуговування, оскільки: замовник отримує в даному випадку можливість звернення в будь-який час до виконавця за юридичними послугами і незалежно від їх кількості сплачує фіксовану оплату, що додатково дає йому можливість спрогнозувати витрати на юридичне обслуговування; виконавець, в свою чергу, незалежно від кількості звернень замовника (можливо і їх відсутності в певні місяці) щомісячно гарантовано отримує фіксований платіж за можливість замовника в будь-який час звернутися до нього.    
Положення розділу 5 Договору детально визначають умови та порядок надання передбачених п. 1.1 Договору послуг.  
Так, за умовами п.п. 5.1, 5.2 Договору виконавець діє за розпорядженням (в т.ч. і усним) замовника і у відповідності з його вимогами. Отримавши доручення замовника, виконавець узгоджує строки, порядок його виконання та форму звітності. Виконавець інформує замовника про будь-яку суттєву інформацію, яка має відношення до виконання доручення. І лише за відсутності протягом місяця будь-яких вказівок від замовника, вважається, що виконавець надавав юридичні послуги загального характеру ( п.5.5 Договору).   
Пунктом 9.1 Договору врегульовано технічне питання документального оформлення наданих послуг, а саме, що факт надання послуг за Договором, підтверджується Актом  надання послуг, який щомісяця не пізніше 10 (десятого) числа кожного місяця надсилається на адресу виконавця і підписується повноважними представниками сторін.
Фактично такий Акт необхідний для проведення наданих послуг по бухгалтерському обліку та наступної їх оплати.
Як вище згадувалось, згідно п. 2.1 Договору щомісячна вартість послуг виконавця  за  Договором складає 2 000, 00 гривень. Ця сума є фіксованою абонентською платою і не залежить від кількості наданих виконавцем послуг за Договором.
Таке визначення розміру та умов оплати наданих послуг не суперечить ні предмету, ні меті Договору про абонентське юридичне обслуговування,  ні чинному господарському та цивільному законодавству.
В зв'язку з цим, доводи позивача (апелянта) щодо незаконності спірних умов Договору за відсутністю нормативного визначення поняття "абонентська плата" для юридичних послуг та конкретизованого предмету Договору та умов його виконання,  як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу. 
Наявність в Договорі розділу 10 "Відповідальність сторін", зокрема, п.п. 10.1, 10.2, 10.4, 10.5 прямо спростовують доводи позивача (апелянта) про те, що спірні пункти Договору виключають або обмежують відповідальність відповідача, як виконавця послуг.
За приписами ст. 207 ГК України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків; допускають односторонню відмову від зобов'язання з боку виконавця або односторонню зміну виконавцем його умов;  вимагають від одержувача товару (послуги) сплати непропорційно великого розміру санкцій у разі відмови його від договору і не встановлюють аналогічної санкції для виконавця. 
Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання Договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.
За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. 
Визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін.
За приписами ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.
З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.
В ході розгляду відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.
Встановивши, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі ч. 2 ст. 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.
Позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів та настання відповідних наслідків щодо оспорюваного Договору (пунктів Договору), відтак доводи позивача (касатора) про невідповідність оспорюваних умов Договору приписам чинного законодавства, не заслуговують на увагу. На момент укладання Договору сторони досягли  згоди щодо всіх істотних його умов та бажали настання цивільних прав та обов'язків, про що свідчать підписи сторін в тексті Договору.
У зв'язку із порушенням умов Договору позивачем (замовником), зокрема, щодо повної та своєчасної оплати наданих послуг, відповідач звернувся з відповідним позовом до суду про стягнення суми боргу за Договором, в результаті чого рішенням Господарським судом Дніпропетровської області у справі №904/1058/16 від 05.05.2016 року, зміненим постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.08.2016 року, яке набрало законної сили 29.08.2016, з Колективного підприємства "Дніпропетровське мисливсько-рибальське господарство" стягнуто на користь Фізичної особи-підприємця Коваленка Сергія Олексійовича 72000,00 грн. основного боргу, 3334,68 грн. 3% річних, 37640,10 грн. інфляційних втрат, 9899,90 грн. пені та 1843,12 грн. судового збору. В рамках справи №904/1058/16 судами встановлено, що за умовами Договору виконавець зобов'язався надавати замовнику послуги правового характеру відповідно до визначеного Договором переліку, який не є вичерпним, а вартість послуг, що підлягає сплаті щомісяця, є фіксованою абонентською платою і не залежить від кількості наданих послуг. 
За умовами Договору виконавець діє за розпорядженням замовника, в тому числі усним, у відповідності з його вимогами, а якщо чіткі вимоги щодо виконання доручення позивачу не надаються, виконавець вправі приймати самостійні рішення з виконання дорученого йому завдання в рамках максимально можливого задоволення потреб відповідача. За відсутності протягом місяця будь-яких вказівок від замовника, вважається, що виконавець надавав юридичні послуги загального характеру. 
Умови Договору також передбачають й складання сторонами Акту наданих послуг на підтвердження факту надання послуг за Договором, обов'язок скласти та направити який виконавцю покладено саме на замовника. Разом з тим, послуги вважаються наданими якісно, в строк, в повному обсязі та такими, що прийняті замовником, якщо останній не направить Акт наданих послуг виконавцю.
Як вбачається з матеріалів даної справи, акти наданих послуг у спірний період (період, за який заявлена до стягнення сума основного боргу) між сторонами не складались та не підписувались. Матеріали справи не містять й розпоряджень замовника (письмових), які б надавались виконавцю щодо надання ним послуг правового характеру.
З огляду на умови Договору, відсутність вищезгаданих розпоряджень, які можуть бути й усними, наявним видається факт надання виконавцем у відповідному місяці юридичних послуг загального характеру. Не виконання позивачем  обов'язку складати та направляти Акти наданих послуг, як і не направлення заперечень щодо наданих у певний період часу послуг, не спростовує факту виконання відповідачем умов Договору. Крім цього, судами в рамках справи № 904/1058/16 взято до уваги видану замовником  в особі його директора довіреність № 7/КС від 04.03.2014 року, тобто видану в період, за який заявлено до стягнення суму основного боргу, якою відповідна особа уповноважувалась здійснювати представництво Колективного підприємства "Дніпропетровське мисливсько-рибальське господарство" у всіх органах державної влади і управління (органах місцевого самоврядування, правоохоронних органах, у тому числі в органах прокуратури, органах внутрішніх справ, Служби Безпеки України, органах державної митної служби, органах державної податкової служби, органах державної виконавчої служби та ін.), на підприємствах, організаціях, установах усіх форм власності, а також перед фізичними особами, в загальних та спеціалізованих судах окремих судових юрисдикцій всіх інстанцій, третейських судах, у Міжнародному комерційному арбітражному суді при Торгово-промисловій палаті України, в інших судах, які створюються та діють за законодавством України, з наданням певних прав. За текстом цієї довіреності ії видано на виконання Договору без права передоручення строком на три роки, що спростовує  доводи замовника про відсутність будь-яких правовідносин між сторонами.
Отже, судами в рамках справи №904/1058/16 встановлено, що Фізична особа-підприємець Коваленко С.О. вважається таким, що належним чином виконав умови Договору у період, за який заявлена до стягнення сума основного боргу (з 01.01.2013 року по 01.01.2016 року) щодо надання замовнику послуг, а останній прийняв ці послуги. Також, одночасно судами було надано оцінку правомірності Договору, на підставі якого було заявлено позовні вимог про стягнення заборгованості,  а також встановлено виконання відповідачем умов Договору, що в свою чергу спростовує доводи позивача (апелянта) в цій частині. При цьому, відсутність в обліку фінансової звітності сторін правочину дебіторської та кредиторської заборгованості з дати дії Договору до дати його розірвання, як і відсутність даних про реєстрацію відповідачем книги обліку, доходів і витрат у податковій інспекції, може свідчити лише про порушення фінансового-бухгалтерського та податкового обліку, а не про відсутність намірів відповідача в момент укладення Договору реально виконувати спірні його пункти  та сплачувати податки. 
У відповідності з ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Матеріали справи свідчать про те, що суд першої інстанції та апеляційний господарський суд всебічно, повно і об'єктивно дослідили матеріали справи в їх сукупності, дали вірну юридичну оцінку обставинам справи та правильно, з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права вирішили спір у справі. 
Відповідно до статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення суду апеляційної інстанції з одних лише формальних міркувань.
За таких обставин постанова суду апеляційної інстанції та рішення першої інстанції прийняті з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування немає.
Керуючись ст.ст 300, 308, 309, 315 Господарського процесуального кодексу України Суд, -
П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційну скаргу Колективного підприємства "Дніпропетровське мисливсько-рибальське господарство" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Чернігівської області від 05.09.2017 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 28.11.2017 року у справі №904/6639/17- без змін.
2. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                          О. Баранець 
Судді                                                                                                    Г. Вронська
                                                                                                    В. Студенець