Постанова
Іменем України
 
7 лютого 2018 року
м. Київ
 
справа №472/905/15-ц
 
провадження № 61-1697св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Коротуна В. М.,            Крата В. і., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
позивач - ОСОБА_5,
позивач - ОСОБА_6,
позивач - ОСОБА_7,
відповідач - Відділ освіти Веселинівської районної державної адміністрації Миколаївської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 22 лютого 2016 року  в складі головуючого судді  Серебрякової Т. В., суддів: Галущенка О. І., Лисенка П. П., в справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5,  ОСОБА_6,  ОСОБА_7 до  Відділу освіти Веселинівської районної державної адміністрації Миколаївської області про визнання неправомірним наказу та стягнення втраченої частини заробітної плати і вихідної допомоги при звільненні,  
 ВСТАНОВИВ : 
 
У липні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5,  ОСОБА_6,           ОСОБА_7 звернулись до суду із позовом до Відділу освіти Веселинівської районної державної адміністрації Миколаївської області (далі - Відділ) про визнання неправомірним порядку введення змін до істотних умов праці та про стягнення втраченої частини заробітної плати і вихідної допомоги при звільненні.
В обґрунтування позовних вимог зазначали, що до 29 травня 2015 року позивачі працювали у районному методичному кабінеті Відділу на посадах методистів, після чого наказами Відділу від 27 травня 2015 року №88-К, №89-К, №90-К, №91-К вони були звільненні з посад за скороченням штатів на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Згідно з наказом начальника Відділу від 25 березня 2015 року №61 року «Про встановлення неповного робочого дня для працівників методичного кабінету відділу освіти райдержадміністрації» (далі - Наказ №61) у зв'язку з погіршенням фінансового стану, з метою економії бюджетних коштів та упорядкуванням структури Відділу з 1 квітня 2015 року для працівників районного методичного кабінету Відділу було встановлено неповний робочий час тривалістю 20 годин на тиждень, з навантаженням 0,5 ставки.
Посилаючись на те, що таким наказом відповідач порушив норми трудового законодавства, а саме статтю 32 Кодексу закону про працю України (далі - КЗпП України) та статтю 29 Закону України «Про оплату праці» і безпідставно застосував до них як працівників районного методичного кабінету Відділу  положення пункту 9 Прикінцевих положень Закону України від 28 грудня          2014 року № 76-VIIІ «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» (далі - Закон), а також уточнивши позовні вимоги, позивачі просили скасувати Наказ №61, стягнути з відповідача на користь ОСОБА_4 - 2 079 грн. 37 коп., ОСОБА_6 - 1 988 грн. 42 коп., ОСОБА_7 -  1 959 грн. 97 коп., ОСОБА_5 - 2 480 грн. 61 коп. втрачену частину заробітної плати за квітень-травень 2015 року та частину вихідної допомоги.
Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 5 листопада 2015 року в складі судді Тустановського А. О. позов задоволено. Визнано неправомірним Наказ №61. Стягнуто з Відділу на користь ОСОБА_4 втрачену частину заробітної плати за квітень-травень 2015 року та частину  вихідної допомоги при звільненні в сумі  2 079 грн. 37 коп.,   на   користь       ОСОБА_6 - 1 988 грн.   42   коп.,   на  користь  ОСОБА_7 -  1 959 грн. 97 копійок, на користь ОСОБА_5 -  2 480 грн.  61 коп.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що Наказ № 61 виданий з порушенням норм Закону, оскільки цей Закон не передбачає та не надає право керівникам державних та інших органів його подвійне застосування − одночасне скорочення чисельності працівників та встановлення для них режиму роботи на умовах неповного робочого часу.
Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 22 лютого 2016 року рішення районного суду скасовано, у задоволенні позову відмовлено.
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки на працівників районного методичного кабінету поширюється дія Закону, то Наказ № 61 не можна вважати таким, що суперечить Закону.
У березні 2016 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Касаційна скарга мотивована тим, що під час ухвалення рішення апеляційний суд посилався лише на те, що Наказ № 61 видано у відповідності до вимог Закону        і не надав оцінки застосуванню Закону  одночасно для встановлення неповного робочого часу та звільненню позивачів за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, а також наявності надлишкових коштів, що потягло внесення змін до штатних розписів структурних підрозділів Відділу відповідно до виділених бюджетних коштів. 
28 березня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з районного суду. 
10 травня 2016 року від Відділу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу  ОСОБА_5, які мотивовані тим, що рішення апеляційного суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому касаційна скарга підлягає відхиленню.  
Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду. 
Статтею 338 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
Підпунктом 4 пункту першого  Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються  спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
10 січня 2017 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Наведені в касаційних скаргах доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення   норм процесуального права.
Судами встановлено, що позивачі працювали у районному методичному кабінеті Відділу на посадах методистів. 
Розпорядженням голови Веселинівської районної державної адміністрації Миколаївської області від 20 березня 2015 року №69-р «Про упорядкування та встановлення граничної чисельності структурних підрозділів відділу освіти районної державної адміністрації» начальнику Відділу доручено внести зміни до шатних розписів структурних підрозділів Відділу відповідно до виділених бюджетних коштів та попередити працівників про зміни в організації праці відповідно до чинного законодавства. Цим розпорядженням встановлено для працівників освіти режим неповного робочого  часу в межах фінансового ресурсу.
Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону покладено обов'язок на керівників органів виконавчої влади та інших державних органів (крім органів, які беруть участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об'єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні цих об'єктів у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою) з метою забезпечення раціонального використання бюджетних коштів вжити заходів щодо скорочення чисельності працівників цих органів на 20 відсотків, надання працівникам відпусток без збереження заробітної плати, встановлення для працівників режиму роботи на умовах неповного робочого часу, зменшення або скасування стимулюючих виплат, зменшення надбавок і доплат, які встановлені у граничних розмірах, переглянути укладені договори на придбання товарів, робіт, послуг. 
 
Цим же Законом надано право керівникам зазначених органів у межах бюджетних призначень без згоди та попередження працівників встановлювати для них режим роботи на умовах неповного робочого часу та надавати відпустки без збереження заробітної плати на визначений цими керівниками термін.
 
Установлено, що під час здійснення органами виконавчої влади та іншими державними органами цих заходів положення статті 26 Закону України "Про відпустки" та статей 32, 56 та 84 КЗпП України (у частині обмеження терміну відпустки без збереження заробітної плати, необхідності повідомлення не пізніше ніж за два місяці та погодження з працівником встановлення режиму роботи на умовах неповного робочого часу) не застосовуються.
 
25 березня 2015 року начальником Відділу видано Наказ №61, яким встановлено неповний робочий час тривалістю 20 годин на тиждень, з навантаженням 0,5 ставки.
 
Наказами Відділу від 27 травня 2015 року позивачі були звільненні з посад методистів на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.
 
Отже, видаючи Наказ №61 начальник Відділу діяв відповідно до вимог Закону     №76-VIII, а тому відсутні підстави для визнання зазначеного наказу незаконним. 
 
Посилання заявника на одночасне застосування режиму неповного робочого часу та звільнення позивачів за пунктом 1 статті 40 КЗпП України є безпідставним, оскільки Законом не передбачено обмежень щодо одночасного встановлення неповного робочого часу для працівниківорганів виконавчої влади та інших державних органів й скорочення чисельності штату працівників цих органів. 
Апеляційний суд розглянув справу в межах заявлених позивачами вимог, на підставі наданих сторонами доказів та з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанції при розгляді даної справи неправильно застосовані норми матеріального права чи порушені норми процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції  залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,
   
ПОСТАНОВИВ  :
Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення. 
Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 22 лютого 2016 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції  набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий                                                                                     М.  Є.  Червинська
 
Судді                                                                                                 Н.  О.  Антоненко                            
            В. І.  Журавель                                             
                                                                                        В.  М.  Коротун                                                                                              
                                                                                     В. І. Крат