ПОСТАНОВА
Іменем України

13 квітня 2018 року 
Київ
справа №808/833/16
провадження №К/9901/6822/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого - Смоковича М. І.,
суддів:  Білоуса О. В., Шарапи В. М.,
розглянувши у письмовому провадженні у касаційній інстанції адміністративну справу 
за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Апеляційного суду Запорізької області, за участю третьої особи - Державної казначейської служби України, про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою Державної судової адміністрації України на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2016 року, прийняту у складі головуючого судді Нестеренко Л. О. та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2016 року, постановлену у складі колегії суддів: головуючого - Шальєвої В. А., суддів: Білак С. В., Олефіренко Н. А.,

в с т а н о в и в :

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України (далі - ДСА України), апеляційного суду Запорізької області, за участю третьої особи - Державної казначейської служби України (далі - ДКС України), в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просила:
визнати протиправною бездіяльність ДСА України та апеляційного суду Запорізької області в частині ненарахування та невиплати вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою; 
зобов'язати відповідачів нарахувати та виплатити вихідну допомогу у зв'язку з відставкою в розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою.
В обґрунтування позову зазначає, що з серпня 1993 року працювала в органах прокуратури, а з січня 1993 по грудень 1998 року - суддею Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя. В подальшому згідно з постановою Верховної Ради України від 15 жовтня 1998 року позивача була обрана безстроково суддею Запорізького обласного суду наразі - Апеляційний суд Запорізької області, в якому працювала до серпня 2015 року.
Позивач вказує, що вона, маючи необхідний для відставки судді та отримання вихідної допомоги стаж роботи, встановлений Законом України "Про судоустрій і статус суддів", звернулась із заявою від 12 березня 2014 року про відставку. 
Однак, рішенням Вищої ради юстиції № 132/0/15-15 від 02 липня 2015 року, тобто більш ніж через рік після звернення, було внесено подання до Верховної Ради України про звільнення позивача з посади судді апеляційного суду Запорізької області у зв'язку з поданням заяви про відставку.
Крім цього, 16 липня 2015 року, тобто через 16 місяців після звернення відставка була прийнята постанова Верховної Ради України № 634-VШ "Про звільнення суддів", якою ОСОБА_1 звільнено з посади судді у зв'язку з відставкою, на підставі якої видано відповідний наказ голови апеляційного суду Запорізької області 05 серпня 2015 року.
Позивач зазначає, що 23 грудня 2015 року звернулась до ДСА України із заявою про нарахування та виплату їй вихідної допомоги в розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою з урахуванням довідки про суддівську винагороду апеляційного суду Запорізької області від 05 серпня 2015 року.
Проте листом ДСА України від 05 січня 2016 року позивачу відмовлено у нарахуванні та виплаті вихідної допомоги з посиланням на те, що на момент прийняття відставки та звільнення її з посади дія статті 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" була змінена, а норма, яка регулювала питання вихідної допомоги, виключена.
Вважаючи бездіяльність відповідачів щодо ненарахування вихідної допомоги протиправною, ОСОБА_1 звернулась до суду з вимогою про зобов'язання виплатити їй вихідну допомогу у зв'язку з відставкою в розмірі десяти місячних заробітних плат.
Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2016 року,  позовні вимоги задоволено в повному обсязі.
Визнано протиправною бездіяльність ДСА України, апеляційного суду Запорізької області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги судді у зв'язку із відставкою.
Зобов'язано ДСА України та апеляційний суд Запорізької області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу судді в зв'язку з відставкою в розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою. 
Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.
За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У касаційній скарзі ДСА України, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення та ухвалити нове, яким відмовити у позові.
Свою касаційну скаргу мотивує тим, що на момент звільнення позивача стаття 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", яка встановлювала право судді на отримання вихідної допомоги при звільненні, була виключена на підставі Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні". Рішення щодо неконституційності наведеного Закону в частині виключення статті 136 із Закону України "Про судоустрій та статус суддів" Конституційним Судом України не приймалося. Відповідно, до цих правовідносин слід застосовувати положення Закону України "Про судоустрій та статус суддів", які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача.
Касаційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 з січня 1993 року працювала на посаді судді Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя. 
Постановою Верховної Ради України від 15 жовтня 1998 року позивача обрано безстроково суддею Запорізького обласного суду, наразі апеляційний суд Запорізької області. 
Маючи необхідний стаж для відставки судді, який встановлений Законом України "Про судоустрій і статус суддів", позивачем до Вищої ради юстиції та Верховної Ради України у відповідності до пункту 9 частини п'ятої статті 126, статті 131 Конституції України, в редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин та статті 109 Закону України "Про судоустрій і статус судді" №2453 від 07 липня 2010 року подана заява від 12 березня 2014 року про звільнення з посади судді апеляційного суду Запорізької області у зв'язку з відставкою.
Постановою Верховної Ради України № 634-VIII від 16 липня 2015 року "Про звільнення суддів" ОСОБА_1 звільнено з посади судді у зв'язку з відставкою.
Згідно з наказом голови апеляційного суду Запорізької області від 05 серпня 2015 року ОСОБА_1 відраховано зі складу суддів апеляційного суду Запорізької області.
23 грудня 2015 року позивач звернулась до ДСА України із заявою про нарахування та виплати вихідної допомоги відповідно до статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів". 
Листом від 05 січня 2016 року ДСА України відмовлено позивачу у проведенні виплати вихідної допомоги, мотивуючи тим, що визначальною умовою для отримання суддею вихідної допомоги є дата виходу у відставку, а не факт подання заяви про відставку до Вищої ради юстиції.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право на відставку позивачем реалізовано до набрання чинності Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", а тому ОСОБА_1 має право на отримання вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою відповідно до частини першої статті 136 Закону Україну "Про судоустрій і статус суддів".
Таку позицію Запорізького окружного адміністративного суду підтримав і Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, який здійснив перегляд цієї справи.
Верховний Суд не погоджується із зазначеними висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 109 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції, що діяла станом на час подання позивачем заяви про відставку) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.
Водночас, за правилами частин другої, шостої статті 111 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.
Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", який набрав чинності 01 квітня 2014 року було внесено зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", а саме: виключено статтю 136 даного Закону, якою було передбачено право судді, який вийшов у відставку, на виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.
У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Отже, в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звільнено у зв'язку з поданням заяви про відставку на підставі постанови Верховної Ради України від 16 липня 2015 року, тобто на час, коли положення про вихідну допомогу, передбачену статтею 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", втратили чинність.
Слід зазначити, що ОСОБА_1 не була позбавлена права оскаржити протиправну бездіяльність суб'єкта владних повноважень, який, на її погляд, порушив її право на відставку шляхом затягування процедури розгляду такого питання, до адміністративного суду.
Зважаючи на те, що датою виходу у відставку судді є дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади, а не дата подання позивачем заяви про відставку до Вищої ради юстиції, у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою.
При цьому, Верховний Суд зауважує, що відмова відповідачів у виплаті такої допомоги не є звуженням змісту та обсягу прав позивача, оскільки законодавство, чинне на момент виходу позивача у відставку, виплату такої допомоги не передбачало.
Водночас, висновки судів першої та апеляційної інстанцій стосовно того, що вихідна допомога є гарантією правового статусу і особливою формою соціального забезпечення судді, а тому не може бути скасована шляхом внесення змін до законодавства, є помилковим, оскільки у рішенні від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів та не має постійного характеру.
Крім того, рішення щодо неконституційності Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" в частині виключення статті 136 із Закону України "Про судоустрій і статус суддів", Конституційним Судом України не приймалося.
Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та зобов'язання відповідачів здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 вихідної допомоги у зв'язку з відставкою у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою.
Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі № 820/11938/15, № провадження К/9901/3775/18 та від 07 лютого 2018 року у справі № 820/858/16, № провадження К/9901/1758/18.
Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З урахуванням того, що фактичні обставини справи судами першої та апеляційної інстанцій встановлено повно, але неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень, відповідно до повноважень, наданих статтею 349 КАС України, Верховний Суд вважає необхідним їх судові рішення скасувати та відмовити в задоволенні адміністративного позову. 
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу Державної судової адміністрації України задовольнити.
Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2016 року у цій справі скасувати.
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, апеляційного суду Запорізької області, за участю третьої особи - Державної казначейської служби України, про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          М. І. Смокович 
Судді                                                                                                    О. В. Білоус
                                                                                                                                  В. М. Шарапа