Постанова
Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 205/5747/15-ц

провадження № 61-5471св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів:   Антоненко Н. О.,   Журавель В. І. (суддя-доповідач),   Крата В. І.,   Курило В. П.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2015 року у складі головуючого судді Шавули В. С. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єлізаренко І. А., суддів Гайдук В. І., Калиновського А. Б.,
 
встановив:
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2016 року справу № 205/5747/15-ц призначено до судового розгляду. 
 
У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 205/5747/15-ц передано до Касаційного цивільного суду. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У серпні 2015 рокуОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання договору оренди домоволодіння, виселення, стягнення заборгованості за сплату комунальних послуг.
 
Позовна заява мотивована тим, що 21 березня 2010 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір оренди домоволодіння № АДРЕСА_1, що належить йому на праві приватної власності. Відповідач належним чином не виконує умов зазначеного договору, у зв'язку з чим утворилася заборгованість по сплаті комунальних послуг та земельного податку в розмірі 14 351 грн 26 коп. Крім того, домоволодіння потрібно йому для особистого проживання, а відповідач відмовляється його звільняти.
 
З огляду на викладене просив суд розірвати договір оренди від 21 березня 2010 року, укладений між ним та ОСОБА_4, виселити відповідача із домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з неї на свою користь заборгованість по сплаті за комунальні послуги у розмірі 14 351 грн 26 коп.
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року, у задоволені позову відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що підстав для розірвання договору оренди та виселення відповідача немає.
 
Крім того, належних та допустимих доказів щодо заборгованості по сплаті земельного податку та комунальних послуг позивач не надав.
 
У червні 2016 року ОСОБА_3 подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення у справі і направити справу на новий розгляд, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач є власником будинку, однак не може ним користуватися. Відповідач не оплачує комунальні послуги, з огляду на що за позивачем рахується заборгованість.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Суд установив, що ОСОБА_3 є власником домоволодіння АДРЕСА_1
 
21 березня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір оренди житла, за умовами якого наймач прийняв в оренду домоволодіння та прилеглу до нього земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 із платою за користування 300 грн на місяць, строком на 2 роки 11 місяців. Наймач зобов'язується утримувати будинок та земельну ділянку у чистоті, порядку, використовувати його для проживання, а також сплачувати за комунальні послуги та податок на землю.
 
Відповідно до статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. До договору найму житла, крім найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом. 
 
Згідно із статтею 815 ЦК України наймач зобов'язаний використовувати житло лише для проживання у ньому, забезпечувати збереження житла та підтримувати його в належному стані. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму.
 
Розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла (стаття 820 ЦК України).
 
Відповідно до частин другої та третьої статті 825 ЦК України договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі: невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази; руйнування або псування житла наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає.
 
Договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім'ї. Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці.
 
У разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали в помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання іншого жила ( стаття 826 ЦК України).
 
Відповідно до статті 168 Житлового Кодексу Української РСР дострокове розірвання договору найму жилого приміщення з ініціативи наймодавця можливе лише за згодою наймача. 
 
Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці.
 
Договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо наймач або особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а також у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги.
 
Також суд встановив, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2013 року, яке набрало законної сили, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання попереднього договору, розірвання договору оренди, виселення у задоволенні позовних вимог відмовлено. 
 
Зазначеним рішенням суду встановлено, що дія договору оренди від 21 березня 2010 року закінчувалася 21 лютого 2013 року, проте ОСОБА_3 не попереджав ОСОБА_4 про відмову в подальшому укласти (продовжити) договір оренди, а також про зміну його умов, і остання, у свою чергу, не звільнила займане помешкання, а тому суд дійшов висновку, що договір оренди укладений між сторонами 21 березня 2010 року, вважається укладений на таких самих умовах і на такий самий строк, тобто 2 роки 11 місяців, починаючи з 21 лютого 2013 року, і діє до 20 січня 2016 року.
 
Крім того, суд встановив, що відповідач на виконання умов договору сплачувала грошові кошти за користування житлом та земельний податок.
 
Оскільки строк дії зазначеного договору оренди домоволодіння визначено до 20 січня 2016 року і позивач не надав доказів того, що він попереджав відповідача про розірвання договору оренди у зв'язку з необхідністю використовувати житло для проживання ним самим, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову в частині вимог про розірвання договору оренди.
 
Апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що матеріали справи також не містять доказів, за який саме період часу утворилася заборгованість.
 
Враховуючи встановлені обставини у справі та наведені норми матеріального права, суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
 
Аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Таким чином, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2015 року та ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані.
 
Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
постановив:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | М. Є. Червинська
Судді | Н. О. Антоненко
| В. І. Журавель   В. І. Крат
| В. П. Курило