Постанова
іменем України        
 
21 лютого 2018 року                                                                   
м. Київ                                                                  
 
справа № 1527/19308/12
 
провадження № 61-4562 св 18 
                                                                                                                           
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮГК «Діамант», 
треті особи: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», Відкрите акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від                   18 грудня 2013 року у складі судді Зудіхіна О. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 29 лютого 2016 року у складі суддів: Станкевича В. А., Варикаші О. Д., Ступакова О. А.
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2,                   ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮГК «Діамант» (далі - ТОВ «ЮГК «Діамант»), треті особи: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), Відкрите акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «РайффайзенБанк Аваль»), який неодноразово уточнював у процесі розгляду справи, і остаточно просив здійснити поділ сумісного майна подружжя, виділивши йому наступне майно: 1/2 частину усіх ювелірних виробів, загальна маса яких складає 9 000 грамів, вартістю 2 млн грн., що знаходяться в торгівельних павільйонах; 1/2 частину нежитлового приміщення площею                          62,8 кв. м, розташованого по вулиці АДРЕСА_14 1/2 частину квартири АДРЕСА_1; одне машино-місце для автомобіля, розташоване за адресою: АДРЕСА_4 частину вартості машино-місця для автомобіля, розташованого за адресою: АДРЕСА_5; 1/2 частину квартири АДРЕСА_2; 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_6 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_7  1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_8;    1/2 частину будівлі АДРЕСА_9; 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_10 1/2 частину вартості автомобіля марки «Toyota Corolla» 2003 року випуску, державний номерний знак (далі -д.н.з.) НОМЕР_1. Також просив виділити відповідачу ОСОБА_2 1/2 частину зазначеного вище майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, стягнути з ОСОБА_2    375 тис. доларів США в рахунок погашення боргу за розпискою, визнати недійсними правочини щодо відчуження відповідачем автомобіля марки «Toyota Corolla» 2003 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, три машино-місця для автомобілів АДРЕСА_11, та квартири АДРЕСА_1. 
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на те, що під час перебування його з                  ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі сторонами було набуто вищевказане майно. Житловий будинок по вулиці АДРЕСА_12 розташований на земельній ділянці площею 0,25 га, квартира АДРЕСА_3 та нежитлове приміщення по вулиці АДРЕСА_13 є його особистою власністю, оскільки набуті ним на підставі договорів дарування. У грудні 2007 року на його рахунок в Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») надійшли, на підставі виданої ним ОСОБА_12 розписки, грошові кошти у розмірі 750 тис. доларів США, які до вересня 2008 року були витрачені на потреби сім'ї та для ведення спільного з ОСОБА_2 сімейного бізнесу (придбання ювелірних виробів та виробів із дорогоцінного каміння, погашення банківських кредитів, придбання автомобіля «AKURA MDX»). Про джерело та обставини отримання ним зазначеної суми     ОСОБА_2 було добре відомо. Термін повернення грошей за цією розпискою закінчився 31 грудня 2009 року, проте жодних погашень по ній не відбулося. У період спільного проживання з ОСОБА_2 вони займалися сімейним бізнесом - торгівлею виробами з дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння. ОСОБА_2 продовжує займатися торгівлею ювелірними виробами, які знаходяться у магазинах за різними адресами, загальна маса яких складає 18 000 грамів, а загальна вартість - приблизно 5 млн. грн. Після припинення спільного проживання та ведення сімейного бюджету ОСОБА_2 припинила торгівельну діяльність у вказаних магазинах, ювелірні вироби реалізувала, а отриманий від їх реалізації  прибуток привласнила. До вересня 2008 року їх спільний сімейний бізнес функціонував нормально, вони своєчасно і у повному обсязі виплачували щомісячні внески по всіх кредитах. Після вересня 2008 року він був позбавлений можливості брати участь у роботі спільних об'єктів торгівлі, що негативно відобразилося на його особистому житті. З метою уникнути справедливого розподілу майна та вивести спільно нажиті коштовності з переліку спільного майна подружжя  ОСОБА_2 сфабрикувала та надала договори консигнації щодо реалізації ювелірних виробів, сторонами у яких, окрім неї, є її мати             ОСОБА_11, їх син ОСОБА_3 та довірена особа ОСОБА_2 -             ОСОБА_5 З початку розгляду справи про поділ майна подружжя           ОСОБА_2 одноособово здійснює реалізацію та відчуження спільного майна. Посилаючись на викладене, просив задовольнити позов у повному обсязі.
 
ОСОБА_2 заперечила проти уточненого позову ОСОБА_1, посилаючись на те, що спірний автомобіль марки «Toyota Corolla» 2003 року випуску вони разом з              ОСОБА_1 подарували на 18-річчя власному сину ОСОБА_3 ще 27 вересня                  2007 року, оформивши це довіреністю. ОСОБА_1 не оскаржував дарування, не витребував автомобіль у сина та не вимагав скасувати довіреність. З моменту дарування ОСОБА_3 відкрито користувався цим автомобілем, що підтверджується поясненнями свідків, довіреністю та випискою Державної автомобільної інспекції про штрафи ОСОБА_3 Заперечувала також проти задоволення позовних вимог в частині визнання недійсними договорів щодо відчуження машино-місць для автомобілів і квартири АДРЕСА_1, оскільки вона ніколи не була власником цього нерухомого майна, тому і не укладала жодних правочинів щодо його відчуження. Крім того, позивачем не надано жодного правовстановлюючого документа, який би підтверджував, що зазначене майно є їх спільною сумісною власністю. Вимога ОСОБА_1 про виділ йому 1/2 частини від 9 000 грамів ювелірних виробів не ґрунтується на законі та не відповідає дійсним обставинам справа, оскільки їх подружжя ніколи не мало у спільній власності ювелірних виробів. Вона як підприємець здійснює лише реалізацію вказаних виробів, власниками яких є інші особи. Боргів у їх подружжя перед фізичними особами не існувало. Їй нічого не відомо з приводу договорів, які укладалися ОСОБА_1 без її згоди. Всі розписки сфальсифіковані з метою уникнути законного поділу майна подружжя.  29 вересня 2006 року між ОСОБА_5 і АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту, за яким вона, за згодою ОСОБА_1, передала в іпотеку банку належне їм на праві спільної сумісної власності нежитлове приміщення салону та магазину. При укладенні договору іпотеки ОСОБА_1 надавав згоду на це, тому під час розподілу майна має бути поділений і обов'язок за цим договором, укладеним нею в інтересах сім'ї. 
 
ОСОБА_5 заперечив проти уточненого позову ОСОБА_1, посилаючись на те, що вимога про визнання недійсними правочинів щодо відчуження трьох машино-місць для автомобілів та витребування цих об'єктів з чужого володіння є необґрунтованою, оскільки відступлення майнових прав на зазначені об'єкти відбулося на підставі договорів відступлення права вимоги інвестора від              26 листопада 2007 року (а. с. 167, т. 3) ще задовго до розірвання шлюбу між подружжям ОСОБА_1. Позивач був ініціатором укладення цих договорів його дружиною ОСОБА_2 Подружжя ОСОБА_2 ніколи не були власниками цього нерухомого майна. 
 
У квітні 2009 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до                 ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ТОВ «ЮГК «Діамант», АКІБ  «УкрСиббанк», ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», Товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», який змінила у процесі розгляду справи, і остаточно просила виділити їй: автомобіль марки «Lexus IS 250», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2; нежитлове приміщення салону-магазину, розташованого по вулиці АДРЕСА_14 житловий будинок    АДРЕСА_15 грошові кошти в розмірі 375 тис. доларів США, які надійшли на рахунок ОСОБА_1 в АКІБ «УкрСиббанк». Також просила виділити ОСОБА_1: автомобіль марки «Lexus ЕS 350», 2007 року випуску,                       д.н.з. НОМЕР_3; автомобіль марки «Тоуота», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4; квартиру    АДРЕСА_2;            1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_16 будівлю АДРЕСА_17 житловий будинок АДРЕСА_18, розташований по вулиці АДРЕСА_19, розташований по вулиці АДРЕСА_20 розташоване по вулиці АДРЕСА_21, розташоване по вулиці АДРЕСА_22 грошові кошти у розмірі 375 тис. доларів США, які надійшли на рахунок ОСОБА_1 в АКІБ «Укрсиббанк», та здійснити розподіл зобов'язань за договором іпотеки від 29 вересня 2006 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 в інтересах сім'Ї.
 
Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, посилалася на те, що під час перебування з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі сторонами було придбано рухоме та нерухоме майно, зокрема нежитлове приміщення салону та магазину по АДРЕСА_23 29 вересня 2006 року між ОСОБА_5 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11048302000. В той же день з метою забезпечення його належного виконання в інтересах їх сім'ї між нею та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки, за умовами якого вона за згодою свого колишнього чоловіка передала в іпотеку належне їм на праві спільної сумісної власності вказане нежитлове приміщення салону та магазину. ОСОБА_1 знав та надав 29 вересня 2006 року письмову згоду на передачу спільного сумісного майна в іпотеку. Між нею та ОСОБА_1 виникли суперечності щодо поділу майна і розпорядження грошовими коштами. Досягти згоди вони не можуть. Відповідач порушує її законні права щодо володіння, користування і розпорядження майном. Тому просила задовольнити зустрічний позов у повному обсязі. Крім іншого спільного сумісного майна подружжя, повинні бути розподілені взяті нею зобов'язання в інтересах сім'ї за договором іпотеки.
 
ОСОБА_1 заперечив проти уточненого позову ОСОБА_2, посилаючись на недоведеність відповідачем того факту, що кредитні кошти, які ОСОБА_5 отримав за кредитним договором, або спільні борги перед банком           ОСОБА_5 та ОСОБА_2 є майном, що використане на потреби сім'ї. Вважає, що укладений ОСОБА_2 договір не створює обов'язків для нього як колишнього чоловіка.
 
У березні 2013 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом, який уточнило у процесі розгляду справи, до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, та пені.
 
В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що 29 вересня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_5 (позичальник) було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11048302000 (далі - кредитний договір), за умовами якого   ОСОБА_5 було надано кредит в іноземній валюті в сумі 177 600 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,3 % річних та кінцевим терміном повернення не пізніше  29 вересня 2016 року. В той же день з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 45747, за умовами якого ОСОБА_2 зобов'язалася відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов'язань, що виникли з кредитного договору. Позичальник належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 1 028 387 грн 70 коп., яку банк просив стягнути солідарно з відповідачів.   
 
Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 8 серпня 2013 року об'єднано в одне провадження цивільну справу за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_1, про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа № 523/3453/13-ц) та цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя (справа № 1527/19308/12).
 
Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2013 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 і                     ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 028 387 грн 70 коп., що складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 831 269 грн 20 коп., заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 161 717 грн 01 коп., заборгованості по пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі 25 285 грн 79 коп., заборгованості по пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами у розмірі 10 115 грн 70 коп. Стягнуто у рівних частках з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» судовий збір у розмірі 3 441 грн. 
 
Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Здійснено поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виділено ОСОБА_1 із спільної сумісної власності подружжя та визнано за ним право власності на: 1/2 частину нежитлового приміщення площею 62,8 метрів квадратних, розташованого по вулиці АДРЕСА_14 1/2 частину квартири АДРЕСА_2; 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_6 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_7 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_8;   1/2 частину будівлі АДРЕСА_9; 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_24.  Виділено ОСОБА_2 із спільної сумісної власності подружжята визнано за нею право власності на: 1/2 частину нежитлового приміщення площею 62,8 метрів квадратних, розташованого по вулиці АДРЕСА_14 1/2 частину квартири АДРЕСА_2; 1/2 частину житлового будинку   АДРЕСА_6 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_7            1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_8; 1/2 частину будівлі АДРЕСА_9; 1/4 частину житлового будинку № 15, розташованого по вулиці  АДРЕСА_25 Одеської області. Припинено право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на зазначене вище майно.  У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 відмовлено.
 
Задовольняючи позов ПАТ «УкрСиббанк», суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог банку та неналежне виконання ОСОБА_5 і                    ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором. 
 
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1, місцевий суд виходив з того, що відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про іпотеку» перебування майна в іпотеці не перешкоджає його поділу між подружжям у судовому порядку та визнання права власності на нього, оскільки при поділі такого майна дія договору іпотеки не припиняється і такий поділ не є розпорядженням предметом іпотеки. Відмовляючи ОСОБА_1 у поділі машино-місць, автомобіля марки «Toyota Corolla» 2003 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 та нежитлового приміщення - магазину АДРЕСА_26, суд виходив з того, що вказане майно на час розгляду справи перебуває у власності інших осіб, а тому не підлягає поділу. Суд також дійшов висновку про необґрунтованість, безпідставність та недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_2 на його користь грошових коштів у розмірі 375 тис. доларів США в рахунок погашення боргу за розпискою від 1 грудня 2007 року, а також вимог про визнання недійсними правочинів щодо відчуження ОСОБА_2 об'єктів спільного майна, а саме: автомобіля марки «Toyota Corolla» 2003 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, трьох машино-місць для автомобілів АДРЕСА_27 та квартири АДРЕСА_1. Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про поділ ювелірних виробів, місцевий суд виходив з того, що вказані вироби не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки ОСОБА_2, будучи фізичною особою-підприємцем (далі - ФОП), приймала вказані вироби на реалізацію на підставі договорів консигнації, тобто не була власником цих виробів.
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 в частині поділу грошових коштів, які знаходяться на розрахункових рахунках у АТ «УкрСиббанк», відкритих на ім'я ОСОБА_1, місцевий суд виходив з того, що вказані грошові кошти були зняті з розрахункових рахунків під час перебування подружжя ОСОБА_1 у шлюбі. Також судом не було встановлено обставин використання даних грошових коштів ОСОБА_1 на власний розсуд проти волі ОСОБА_2 та (або) не в інтересах сім'ї. Щодо поділу житлового будинку по вулиці АДРЕСА_30 та нежитлового приміщення - магазину  АДРЕСА_29, суд першої інстанції виходив із того, що вказане майно відповідно до положень статті 57 Сімейного кодексу України (далі - СК України) є особистою власністю ОСОБА_1, оскільки отримано ним у власність на підставі нотаріально посвідчених договорів дарування.
 
Рішення суду першої інстанції оскаржувалося в апеляційному порядку         ОСОБА_1 лише в частині відмови у задоволенні його позовних вимог, а тому і переглядалося апеляційним судом тільки в цій частині.
 
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 29 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2013 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд, постановляючи таку ухвалу, виходив з того, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановленим з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
У березні 2016 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 29 лютого 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив змінити рішення суду першої інстанції, задовольнивши його уточнені позовні вимоги у повному обсязі, а також скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції. В решті судові рішення не оскаржені.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 свідомо порушила його законні права на спільне майно подружжя з метою привласнити значну його частку. При цьому вона грубо порушила пункти 7.1.3. договорів про інвестування будівництва машино-місць, оскільки як інвестор не мала права передавати належне її право вимоги за цими договорами на користь інших осіб після запланованої дати введення об'єктів будівництва в експлуатацію. Вважає, що незаконне відчуження машино-місць та квартири АДРЕСА_1 було б неможливим без прямої зацікавленості (або сприяння) з боку підрядника будівництва ТОВ ЮГК «Діамант»,  ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Суди повністю проігнорували його позовні вимоги про визнання недійним правочину щодо відчуження ОСОБА_2 спільного майна подружжя, а саме - автомобіля марки «Toyota Corolla» 2003 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1. Посилання апеляційного суду на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1568цс15, є помилковим, оскільки дана правова позиція прийнята у справі щодо предмета іпотеки і стосується в першу чергу передачі в іпотеку майна, що є у спільній сумісній власності, у ній йдеться про стосунки подружжя, тоді як шлюб між сторонами у даній справі було розірвано у березні 2009 року. При цьому договір з відчуження спірного автомобіля укладався ОСОБА_2 у травні 2010 року, а договори про відчуження спільних майнових прав на спірну квартиру АДРЕСА_1 - у березні 2012 року.  Третьою особою-контрагентом за договорами відчуження спірних машино-місць виступав ОСОБА_5, який багато років працював за наймом у їх спільному з        ОСОБА_2 бізнесі, а за договором відчуження спірного автомобіля - їх із         ОСОБА_2 Є спільний син ОСОБА_3 Вказані особи добре знали, що спірне майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого подружжя. Щодо відчуження квартири № 129, то третіми особами-контрагентами виступало подружжя ОСОБА_7 і ОСОБА_8, які були добре обізнаними щодо судової справи про стягнення заборгованості за кредитним договором та про передачу в заставу банку за його нотаріальною згодою майнових прав на цю квартиру. Незважаючи на наявні у матеріалах справи документи, які підтверджують, що на час припинення ведення ним та ОСОБА_2 спільного господарства у її власності знаходилися ювелірні вироби, суд дійшов висновку, що вказані вироби є власністю інших осіб, а ОСОБА_2 є тільки консигнатором. Суд не звернув уваги на те, що консигнантами є їх спільний із  ОСОБА_2 син - ОСОБА_3 та її мати - ОСОБА_13 Також суди дійшли помилкового висновку про відсутність у матеріалах справи доказів, які б свідчили, що отримані ним за розпискою від        1 грудня 2007 року кошти були витрачені в інтересах сім'ї, оскільки у матеріалах справи наявні такі докази.  
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, а ухвалою від 22 грудня 2016 року - справу призначено до судового розгляду.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
23 січня 2018 року справу № 1527/19308/12-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
На час розгляду справи Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду відзивів на касаційну скаргу від інших учасників справи до суду не надійшов.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк», в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог                    ОСОБА_2 та в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 не оскаржується, а тому не є предметом перегляду в касаційному порядку.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів попередніх інстанцій  відповідають вимогам статей 213, 214, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.
 
Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 3 лютого 1989 року, який було розірвано рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 30 березня 2009 року.
 
Під час перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_2 Є придбала у підрядника ТОВ ЮГК «Діамант» на підставі договору про інвестування будівництва № 207/04-05 від 24 жовтня 2005 року майнові права на квартиру АДРЕСА_31
 
З метою забезпечення зобов'язання, прийнятого ОСОБА_2 за кредитним договором № 14/0074/74/40522 від 15 листопада 2005 року, вказані майнові права були передані в заставу Акціонерному поштово-пенсійному банку «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», на підставі договору застави від 22 листопада 2005 року. 
 
Всі майнові права на зазначену квартиру перейшли до ОСОБА_7
 
Також під час перебування сторін у шлюбі ОСОБА_2 на підставі договорів про інвестування будівництва машино-місць від 9 січня 2006 року було придбано у підрядника ТОВ ЮГК «Діамант» майнові права на машино-місця АДРЕСА_32
 
Згідно з листом ТОВ ЮГК «Діамант» ОСОБА_2 26 листопада 2007 року відступила право вимоги інвестора за вказаними договорами ОСОБА_5, уклавши з ним відповідні договори.    
 
Вказані машино-місця зареєстровані за ОСОБА_6 на підставі нотаріально посвідчених договорів дарування від 28 травня 2010 року № 489, № 492, № 494, за якими дарувальником виступав ОСОБА_5, що підтверджується листом Комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» № 226918.65 від 12 січня 2011 року.
 
Автомобіль марки «Toyota Corolla» 2003 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1був зареєстрований на ім'я ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого 12 березня 2003 року МРЕВ № 1 ДАІ ГУ МВС України в Одеській області. Згідно з даними Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області вказаний автомобіль на час розгляду справи на підставі договору купівлі-продажу від 18 травня 2010 року зареєстрований за ОСОБА_3, який є сином ОСОБА_1 і ОСОБА_2
 
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.
 
Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.
 
За змістом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.
 
Відповідно до статті 578 ЦК України майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників. 
 
Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно з частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.
 
Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого подружжя, недійсним.
 
Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.
 
Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
 
Аналіз зазначених норм права у їх взаємозв'язку дає підстави зробити висновк про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
 
Викладене узгоджується із правовою позицією, наведеною у постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1568цс15 та від                30 березня 2016 року у  № 6-533цс16.
 
Суд першої інстанції, з рішенням якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність заявлених позовних вимог в означеній частині, оскільки на час укладення спірних договорів особи, до яких перейшли права на вказані об'єкти нерухомості та на автомобіль, не знали і не могли знати про те, що спірне майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що один з подружжя не надавав згоди другому подружжю на укладення цих договорів.
 
Заперечення ОСОБА_1 щодо вказаних висновків суду не можуть буит прийняті до уваги, оскільки відповідно до частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може грунтуватися на припущеннях.
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду також погоджується із висновками судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про розподіл ювелірних виробів, загальна маса яких складає 9 000 грамів, з огляду на наступне.
 
За змістом вищенаведеної статті 60 та статті 61 СК України право спільної сумісної власності подружжя поширюється на все майно, придбане в період шлюбу, за винятком речей індивідуального користування та майна, виключеного з цивільного обороту. 
 
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
 
Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
 
Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ такого майна здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
 
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.  
 
Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).
 
Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.
 
Так, згідно зі статтею 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.
 
ФОП, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. 
 
Отже, майно ФОП, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.
 
Вказане узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі № 6-1752цс15.
 
Судами встановлено, що 18 січня 2001 року ОСОБА_2  була зареєстрована як ФОП, що підтверджується свідоцтвом про її реєстрацію (а. с. 12, т. 1). 
 
22 жовтня 2007 року виконавчим комітетом Одеської міської ради ФОП           ОСОБА_2 було надано дозвіл на торгівлю непродовольчими товарами (а. с. 10, т. 1).
 
Згідно з договорами консигнації, укладеними між приватними підприємцями (консигнантами) і ОСОБА_2 (консигнатор), остання приймала на реалізацію ювелірні вироби в асортименті (а. с. 188-202, т. 2).
 
Консигнація - це форма комісійного продажу товару, при якій його власник (консигнант) передає комісіонеру (консигнаторові) товар для реалізації зі складу комісіонера. При цьому товар, що надійшов на склад комісіонера залишається власністю консигнанта до моменту його реалізації. Як правило, якщо товар не реалізується тривалий час (наприклад, більше року), то він повертається назад консигнанту за його рахунок.
 
Отже, ФОП ОСОБА_2 не була власником ювелірних виробів, а лише здійснювала їх реалізацію.
 
Суд першої інстанції, з рішенням якого погодився й апеляційний суд, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в цій частині, дійшов обґрунтованого висновку про їх безпідставність та недоведеність, оскільки доказів  придбання ювелірних виробів за рахунок належних подружжю коштів суду не надано.
 
Щодо позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі                 375 тис. доларів США в рахунок погашення боргу за розпискою від 1 грудня                   2007 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне зазначити таке.
 
Відповідно до частин другої, третьої і четвертої статті 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.  
 
У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року  № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ                про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що до складу майна, яке підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (частина четверта  статті 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування,  в тому  числі  коштовності,  навіть якщо  вони  були  придбані  за  рахунок  спільних коштів подружжя; кошти,  одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди;  страхові суми,  одержані за обов'язковим або  добровільним особистим  страхуванням,  якщо  страхові  внески  сплачувалися  за рахунок коштів,  що були особистою власністю  кожного з них.  
 
Отже, договір укладений одним із подружжя, створює обов'язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно, одержане за цим договором, використовується для потреб сім'ї. Якщо договір одним із подружжя укладено не в інтересах сім'ї, він не створює обов'язку для другого з подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається, а відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання договору недійсним. 
 
Наведене узгоджується із правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року у справі № 6-88цс12 та від                        19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.
 
Суди попередніх інстанцій, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 375 тис. доларів США в рахунок погашення боргу за розпискою від 1 грудня 2007 року, врахували правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від12 вересня                     2012 року у справі № 6-88цс12 та дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог в цій частині, оскільки суду не надано доказів, які б підтверджували, що отримані ОСОБА_1 кошти були витрачені в інтересах сім'ї.
 
Доводи касаційної скарги щодо незаконного відчуження ОСОБА_2 машино-місць, квартири та автомобіля спростосуються встановленими судами вищенаведеними обставинами справи, яким дана належна правова оцінка. 
 
Твердження про те, що ювелірні вироби, які знаходяться у розпорядженні                      ОСОБА_2, є спільною сумісною власністю подружжя, не заслуговують на увагу у зв'язку з відсутністю доказів їх придбання за спільні кошти подружжя. Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 на підставі договорів консигнації приймала на реалізацію вказані ювелірні вироби, тобто була їх реалізатором, а не власником. 
 
Також безпідставним є посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням Приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України, так як ним не було доведено, що ювелірні вироби були майном приватного підприємства, сформованим за рахунок спільної сумісної власності подружжя. 
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з виносками судів попередніх інстанцій щодо встановлених обставин справи, що згідно з вищенаведеною частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку недопускається. 
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що судами неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права, то касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін. 
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Оскаржувані судові рішення було зупинено ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 вересня 2016 року. Тому у зв'язку із залишенням касаційної скарги без задоволення необхідно поновити їх дію.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 29 лютого 2016 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Суворовського районного суду міста Одеси від                18 грудня 2013 року та ухвали Апеляційного суду Одеської області від 29 лютого 2016 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | С. О. Карпенко
| В. О. Кузнєцов
| А. С. Олійник
| О. В. Ступак