Постанова
Іменем України 
 
18 квітня 2018 року
м. Київ
 
справа № 465/7635/15-ц
провадження № 61-5295св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,
треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністарації публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявська ОленаСтепанівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 29 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Берези В. І., Шеремети Н. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністарації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявська О. С., про повернення банківського вкладу.
 
Уточнені позовні вимоги мотивовано тим, що 28 серпня 2015 року між ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 укладено договір № 300131/199997/07-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Блискуча сімка» на суму вкладу 10 000 доларів США. 
 
07 вересня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір відступлення прав вимоги за договором від 28 серпня 2015 року № 300131/199997/07-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Блискуча сімка» на частину вкладу в сумі 6 000 доларів США, розміщеного на вкладному рахунку. 
 
23 жовтня 2012 року між ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 укладено договір № 12965/370-12 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» 370 на суму вкладу 20 000 євро.
 
14 грудня 2012 року між ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 укладено договір № 16017/370-12 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» 370 на суму вкладу 100 євро. 
 
03 вересня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договори відступлення прав вимоги за договором № 12965/370-12 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» 370 від 23 жовтня 2012 року на частину вкладу в сумі 1 400 євро, розміщеного на вкладному рахунку та за договором № 16017/370-12 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» 370 від 14 грудня 2012 року на вклад у сумі 100 євро.
 
На підставі викладеного позивач просив суд визнати за ним право на відшкодування заборгованості за вкладом у розмірі 6 000 доларів США за договором № 300131/199997/07-15 банківського вкладу (депозиту) «Блискуча сімка», укладеним 28 серпня 2015 року з ПАТ Банк «Фінанси та Кредит», на частину вкладу у розмірі 1 400 євро за договором № 12965/370-12 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» 370, укладеним 23 жовтня 2012 року з ПАТ Банк «Фінанси та Кредит», визнати за ним право на відшкодування заборгованості за вкладом у розмірі 100 євро за договором 
№ 16017/370-12 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» 370, укладеним 14 грудня 2012 року з ПАТ Банк «Фінанси та Кредит», за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в межах гарантованої суми відшкодування, на підставі укладених договорів відступлення права вимоги, укладених між ним, ОСОБА_3 та ОСОБА_2, оскільки, відповідач в односторонньому порядку відмовився від виконання своїх зобов'язань.
 
У запереченнях проти позову, поданих до суду у грудні 2015 року та у січні 2016 року, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» зазначило, що позов не визнає, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого права. Також позивач не є вкладником банку за вищевказаними договорами банківського вкладу, оскільки обов'язок банку відкрити банківський рахунок виникає лише з відповідного договору, укладеного у встановленому цивільним законодавством і банківськими правилами порядку, а договори про відступлення права вимоги не створюють у банку зобов'язань з відкриття та обслуговування банківського рахунку на ім'я позивача.
 
Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 26 січня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право на відшкодування заборгованості за вкладом у розмірі 6 000 доларів США за договором № 300131/199997/07-15 банківського вкладу (депозиту) «Блискуча сімка», укладеним 28 серпня 2015 року з ПАТ Банк «Фінанси та Кредит», за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у межах гарантованої суми відшкодування. Визнано за ОСОБА_1 право на відшкодування заборгованості на частину вкладу у розмірі 1 400 євро за договором № 12965/370-12 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» 370, укладеним 23 жовтня 2012 року з ПАТ Банк «Фінанси та Кредит», за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в межах гарантованої суми відшкодування. Визнано за ОСОБА_1 право на відшкодування заборгованості за вкладом у розмірі 100 євро за договором № 16017/370-12 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» 370, укладеним 14 грудня 2012 року з ПАТ Банк «Фінанси та Кредит», за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у межах гарантованої суми відшкодування.
 
Рішення суду мотивовано тим, що внаслідок відступлення ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь позивача прав вимоги за вказаними договорами строкового банківського вкладу, він як новий власник депозитних вкладів набув право на відшкодування за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у межах гарантованої суми відшкодування заборгованості за вкладом.
 
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 29 листопада 2016 року заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 26 січня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судового збору.
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 заявлені до ПАТ «Банк «Фінанси і Кредит» не підлягають задоволенню, оскільки, у зв'язку із запровадженням тимчасової адміністрації та початком процедури ліквідації банку, він не уповноважений вчиняти будь-які дії на відновлення порушених прав позивача як кредитора банку.
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Апеляційного суду Львівської області від 29 листопада 2016 року та залишити в силі заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 26 січня 2016 року, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не надав представнику позивача можливості надати додаткові докази у справі та заперечення на апеляційну скаргу; висновки суду першої інстанції щодо переходу до позивача всіх прав вкладника за договорами банківського вкладу є правильними та такими, що відповідають фактичним обставинам справи, оскільки укладені договори відступлення прав вимоги є похідними від основного договору, а тому всі умови договорів банківського вкладу мають застосовуватися до нового кредитора, як і до клієнта банку.
 
Відзив на касаційну скаргу відповідачем не подано.
 
Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Пунктом 4 частини першої розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
 
01 лютого 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Судами встановлено, що 28 серпня 2015 року між ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи відділення № 92 м. Львів ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 укладено договір № 300131/199997/07-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Блискуча сімка» на суму вкладу 10 000 доларів США (а. с. 18-20).
 
07 вересня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір відступлення прав вимоги за договором № 300131/199997/07-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Блискуча сімка», укладеним 28 серпня 2015 року між ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 на частину вкладу в сумі 6 000 доларів США, розміщеного на вкладному рахунку.
 
23 жовтня 2012 року між ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 укладено договір № 12965/370-12 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» 370 на суму вкладу 20 000 євро.
 
03 вересня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір відступлення прав вимоги за договором № 12965/370-12 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» 370, укладеним 23 жовтня 2012 року з ПАТ Банк «Фінанси та Кредит», на частину вкладу в сумі 1400 євро, розміщеного на вкладному рахунку.
 
14 грудня 2012 року між ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 укладено договір № 16017/370-12 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» 370 на суму вкладу 100 євро.
 
03 вересня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір відступлення прав вимоги за договором № 16017/370-12 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» 370, укладеним 14 грудня 2012 року між ПАТ Банк «Фінанси та Кредит та ОСОБА_3, за вкладом у сумі 100 євро (а. с. 17, 66).
 
Відповідно до пункту 1.6 вищезазначених договорів купівлі-продажу (відступлення) права вимоги моментом переходу права вимоги первісного кредитора до боржника за основним договором до нового кредитора є момент підписання цього договору сторонами.
 
Як вбачається з матеріалів справи, предметами договорів є частина розміщених первісними вкладниками в банку строкових банківських вкладів з виплатою відсотків у кінці строку на суму вкладу.
 
Повідомлення про відступлення прав вимоги за вказаними договорами банківського строкового вкладу (депозиту) новий кредитор ОСОБА_1 надіслав 18 жовтня 2015 року та 28 грудня 2015 року уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (а. с. 34-37, 47-48, 52-54).
 
Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 17 вересня 2015 року № 612 «Про віднесення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17 вересня 2015 року № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку», згідно з яким у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з 18  вересня 2015 року по 17 грудня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію, на здійснення повноважень від якої призначено Уповноважену особу Чернявську О. С.
 
Відповідно до постанови Правління Національного банку України від  17  грудня 2015 року № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 18 грудня 2015 року № 230 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку».
 
Згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів на майно банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.
 
Відповідно до положень статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відшкодування коштів за вкладом у розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами (200 000 грн) гарантується Фондом, а не самим банком, та лише вкладникам банку, а не іншим кредиторам.
 
Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у визначений ним спосіб, оскільки такі вимоги заявлені безпосередньо до банку, який, за наведених вище обставин, не уповноважений вчиняти будь-які дії на відновлення порушених прав позивача як кредитора банку.
 
Зазначене вище узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року, за наслідками розгляду справи № 6-2001цс15.
 
Колегія суддів критично оцінює доводи касаційної скарги в частині ненадання апеляційним судом можливості надати додаткові докази та заперечення на апеляційну скаргу щодо набуття статусу вкладника.
 
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» за змістом пункту 6 частини третьої статті 295, частини другої статті 303 та пункту 1 частини першої статті 309 ЦПК України, апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.
 
Заявник не конкретизує, які саме додаткові докази не були прийняті судом, а також не вказує, у чому саме полягало ненадання можливості позивачу їх подати. 
 
Реалізація права сторін у справі подати заперечення на апеляційну скаргу визначена статтею 298 ЦПК України 2004 року. 
 
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05 вересня 2016 року відкрито апеляційне провадження у даній справі та надано строк особам, які беруть участь у справі, подати заперечення на апеляційну скаргу.
 
Доказів того, що апеляційний суд будь-яким чином перешкоджав чи позбавляв можливості надати заперечення, заявником не додано.
 
Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування та заявником в процесі розгляду справи не спростовані, а також переоцінки доказів, що в силу повноважень суду касаційної інстанції на стадії перегляду справи у касаційному порядку нормами чинного ЦПК України не передбачено.
 
Отже, доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають. 
 
Беручи до уваги зазначене вище, колегія суддів вважає, що апеляційний суд правильно визначив характер спірних правовідносин учасників справи, встановив фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
 
Відповідно до положень статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Львівської області від 29 листопада 2016 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Д. Д. Луспеник 
 
Судді:                                                                                                 О. В. Білоконь
 
                                                                                                             Б.І. Гулько
 
                                                                                                             Є. В. Синельников
 
                                                                                                             Ю. В. Черняк