П о с т а н о в а
Іменем  України
 
18 квітня 2018 року
м. Київ
 
справа № 571/480/17
 
провадження № 61-161 св 17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
 
суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,           Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 
відповідач - ОСОБА_4, 
представник відповідача - ОСОБА_5, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 19 вересня 2017 року у складі судді Комзюк А. Ф. та рішення апеляційного суду Рівненської області від 30 листопада 2017 року у складі колегії суддів:  Шимківа С. С., Бондаренко Н. В., Боймиструка С. В., 
ВСТАНОВИВ :
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У березні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до                 ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позовна заява мотивована тим, що 7 червня 2011 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами вищевказаного договору позичальник отримав кредит у розмірі 5 тис. грн, з урахуванням збільшення кредитного ліміту, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
Позичальник взяті на себе зобов'язання належним чином не виконував, на вимоги не реагував, унаслідок чого станом на 31 липня 2016 року виникла заборгованість за кредитним договорому розмірі 53 813 грн 05 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 4 878 грн 10 коп., заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 42 546 грн 23 коп., заборгованість за пенею та комісією у розмірі 3 350 грн, штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн, штраф (процентна складова) у розмірі 2 538 грн      72 коп. 
З урахуванням викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_4 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 7 червня 2011 року у розмірі 53 813 грн 05 коп.
Рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 19 вересня 2017 рокуу задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банком не доведено розміру кредитної заборгованості за кредитним договором від 7 червня             2011 року, а доводи банку про те, що на підставі анкети-заяви від 7 червня 2011 року на видану відповідачу 18 червня 2012 року кредитну картку встановлено ліміт у розмірі 300 грн, який було збільшено до 5 тис. грн, безпідставні, оскільки відповідно до довідки ПАТ КБ«ПриватБанк»                     від 24 травня 2017 року між банком та ОСОБА_4 було укладено дві угоди від 7 червня 2011 року та від 18 червня 2012 року, за якими відповідач має заборгованість. Отже, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що розмір заборгованості за кредитним договором від 7 червня            2011 року становить саме 53 813 грн 05 коп. банком не надано. Крім того, позивачем порушено встановлений законодавством строк позовної давності, оскільки останній платіж відповідачем здійснено у лютому 2014 року, а позов пред'явлено у березні 2017 року, поза межами трирічного строку, про застосування якого заявив відповідач. 
Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 30 листопада 2017 року апеляційна скарга ПАТ КБ«ПриватБанк»задоволена частково, рішення суду першої інстанції змінено, виключено з мотивувальної частини рішення суду посилання на наявність правових підстав для застосування строку позовної давності. У решті рішення суду залишено без змін. 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що між банком та відповідачем укладено дві угоди та відкрито два рахунки, а саме рахунок за угодою                    від 7 листопада 2011 року, за яким наявна заборгованість у розмірі 5 451 грн 73 коп., та рахунок за угодою від 18 червня 2012 року, за яким наявна заборгованість у розмірі 65 562 грн 11 коп. ПАТ КБ «ПриватБанк» не доведено заборгованість саме за кредитним договором від 7 червня 2011 року та її розміру. Наданий банком розрахунок заборгованості за вищевказаним договором не підтверджує такого розміру заборгованості. Оскільки позов не обґрунтований, то відсутні підстави для застосування строку позовної давності. 
У касаційній скарзі ПАТ КБ«ПриватБанк»просить оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач, підписуючи анкету-заяву           від 7 червня 2011 року, якою він погодився на укладення договору про надання банківських послуг та пройшов ідентифікацію у банку, унаслідок чого повторне заповнення будь-яких анкет-заяв не вимагалося. 18 червня                2012 року відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, що було зафіксовано фотографуванням відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг. Активація ОСОБА_4 вказаної кредитної картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення між сторонами кредитного договору й визнання цього договору та своїх зобов'язань. ПАТ КБ «ПриватБанк» підтверджено заборгованість відповідача випискою з його банківського рахунку, що є належним й допустимим згідно норм матеріального та процесуального права доказом. 
У березні 2018 року ОСОБА_4, подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, оскільки банком заборгованість за договором                        від 7 червня 2011 року належними доказами не доведена. 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У березні 2018 року справа передана до Верховного Суду. 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.
Судом установлено, що 7 червня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами вищевказаного договору позичальник отримав кредит у розмірі 5 тис. грн, з урахуванням збільшення кредитного ліміту, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
ПАТ КБ «ПриватБанк» вказувало про те, що ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання належним чином не виконував, на вимоги не реагував, унаслідок чого станом на 31 липня 2016 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 53 813 грн 05 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 4 878 грн 10 коп., заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 42 546 грн 23 коп., заборгованість за пенею та комісією у розмірі 3 350 грн, штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн, штраф (процентна складова) у розмірі 2 538 грн 72 коп. 
Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Отже, з моменту підписання особою анкети-заяви, між банком та нею укладено кредитний договір шляхом приєднання такої особи до запропонованого банком договору. 
Судом установлено, що 7 червня 2011 року відповідачем підписано анкету-заяву, якою він погодився на укладення договору про надання банківських послуг та пройшов ідентифікацію у банку. Оскільки з 2011 року відповідач є активним користувачем банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», то його було неодноразово ідентифіковано у програмних комплексах банку. 
Згідно з підпунктом 2.2. пункту 2 Постанови Національного банку України                     від 12 листопада 2003 року № 492 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», чинної на час виникнення спірних правовідносин, ідентифікація клієнта не є обов'язковою, якщо клієнт уже має рахунки в цьому банку і був раніше ідентифікований відповідно до вимог законодавства України.
Таким чином, приєднання позивача до Умов та Правил надання банківських послуг надало йому право на користування банківськими послугами без укладення окремого договору. 
Апеляційний суд, не звернув уваги на те, що наказом ПАТ КБ «ПриватБанк»           від 21 січня 2010 року затверджена процедура ідентифікації клієнта, відповідно до якої клієнт лише при оформленні першого продукту банку проходить повну ідентифікацію, а саме заповнює анкету-заяву про           приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Наказом               ПАТ КБ «ПриватБанк» від 31 травня 2010 року забороняється повторне заповнення анкети-заяви при оформленні кредитної картки за ініціативою клієнта, достатньо лише його фотографування з карткою. 
Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року не врахував, що відповідач, підписуючи анкету-заяву від 7 червня 2011 року пройшов ідентифікацію у банку, унаслідок чого повторне заповнення будь-яких анкет-заяв не вимагалося.
18 червня 2012 року ОСОБА_4 було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, що було зафіксовано фотографуванням відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, активація ним вказаної кредитної картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення між сторонами кредитного договору. 
Отже, апеляційний суд не перевірив, чи підтверджується отримання та користування відповідачем кредитною карткою за вищевказаним картковим рахунком його фотографією з карткою у єдиній клієнтській базі банку, випискою по рахунку, яка містить операції по рахунку клієнта. 
Апеляційний суд не дослідив, чи свідчать вищевказані обставини про те, що відповідач своїми діями визнав наявність кредитних правовідносин з                 ПАТ КБ «ПриватБанк». 
Крім того, апеляційний суд, вказуючи про те, що наданий банком розрахунок заборгованості, тобто виписка по рахунку відповідача, за вищевказаним договором не підтверджують розміру заборгованості, не врахував те, що виписки по особовому рахунку боржника, які відповідно до положень              статей 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинними документами. Отже, суд не навів правових мотивів, чому з цих документів з урахуванням умов кредитного договору і вимог закону не можна встановити здійснені сторонами операції за кредитом й визначити розмір заборгованості, оскільки сам відповідач не заперечує договірні відносини, оспорюючи лише розмір заборгованості. 
Апеляційному суду при новому розгляді справи необхідно звернути увагу на правову позицію Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року                        № 6-2003 цс 15 про застосування статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, чинного на час розгляду справи, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що їх підтверджують).
Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.
Рішення апеляційного суду не містить належних висновків щодо загального розміру заборгованості за спірним кредитним договором.  
Водночас відповідно до статті 335 ЦПК України 2004 року суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому суд касаційної інстанції не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справина новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення апеляційного суду Рівненської області від 30 листопада 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Є.В. Синельников
 
                                                                                                            С.Ф. Хопта
 
                                                                                                            Ю.В. Черняк