Постанова
Іменем України
 
30 січня 2018 року
м. Київ
 
справа № 369/8864/15-ц
 
провадження № 61-1650 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В.,                Хопти С. Ф.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Київської області у складі суддів: Олійника В. І., Журби С. О., Сліпченка О. І.,                           від 2 серпня 2016 року,
 
      В С Т А Н О В И В :
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У серпні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до                      ОСОБА_5 про стягнення коштів.
 
Позовна заява мотивована тим, що сторонам на праві спільної часткової власності, кожному по Ѕ частці, належить двокімнатна квартира АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що виділити в натурі належну йому частку квартири технічно неможливо, спільне користування квартирою з відповідачем також суперечить інтересам позивача, просив стягнути з відповідача на свою користь 410 800 грн компенсації вартості Ѕ частки вказаної квартири та визнати за ОСОБА_5 право власності на належну йому та повністю оплачену останньою Ѕ частку спірної квартири.
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у складі судді Пінкевич Н. С. від 19 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем на надано доказів про неможливість спільного користування спірною квартирою та наявність у відповідача достатнього доходу для сплати компенсації Ѕ її частки.
 
Рішенням апеляційного суду Київської області від 2 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 грошову компенсацію вартості Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 у сумі 410 800 грн. Визнано за ОСОБА_5 право власності на належну ОСОБА_6 і оплаченою відповідачем Ѕ частку спірної квартири. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що обов'язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про призначення компенсації, і не передбачається обов'язок згоди інших співвласників на такий виділ. 
 
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач не спроможна виплатити позивачу компенсацію вартості Ѕ частки спірної квартири, оскільки вона не працює, самостійного доходу не має, знаходиться на утриманні матері. Крім того посилалася на відсутність доказів неможливості спільного користування квартирою співвласниками. 
 
У грудні 2016 року від ОСОБА_6 надійшли заперечення на касаційну скаргу, де він посилається на те, що відповідач в судах попередніх інстанцій не вказувала на відсутність у неї реальної можливості сплатити компенсацію, а лише заперечувала її розмір. Крім того, на його утриманні перебуває малолітня дитина, з якою він, через неадекватну поведінку відповідача, вимушений проживати у визначеному органом опіки та піклування місці, а саме в квартирі свого батька, що свідчить про неможливість спільного проживання з відповідачем.
 
В додаткових запереченнях на касаційну скаргу, ОСОБА_6 зазначав, що майновий стан відповідача не може ставити в залежність реалізацію його майнових прав на розпорядження власним майном.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
3 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що сторонам у справі на праві спільної часткової власності, кожному по Ѕ частці, належить двокімнатна квартира АДРЕСА_1.
 
Згідно з висновком судової оціночно-будівельної експертизи                                                   від 29 лютого 2016 року ринкова вартість Ѕ частки квартири станом на                          25 лютого 2016 року становить 410 800 грн. 
 
За положенням частин першої та другої статті 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
 
Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. 
 
Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
 
За змістом статті 364 ЦК України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділу відповідно до закону він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми права.
 
Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно.
 
За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.
 
Загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), спонукають суд при вирішенні зазначених спорів ураховувати також інтереси обох сторін та встановлювати: чи дійсно є неможливим виділ частки в натурі; чи допускається такий виділ згідно із законодавством; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на усе спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар тощо.
 
Зазначений правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі за № 6-2925цс15.
 
Апеляційний суд на вказане уваги не звернув, не врахував, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року (справа № 6-4цс14).
 
Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідач є безробітною особою, виплата компенсації у розмірі 410 тис. грн становитиме для неї надмірний тягар.
 
Крім того, звернувшись до суду із зустрічним позовом про стягнення з ОСОБА_6 компенсації вартості Ѕ частки спірної квартири, відповідач таким чином виявила бажання також отримати грошову компенсацію, а отже реалізації права позивача порушує права відповідача як іншого співвласника.
 
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів про неможливість спільного користування сторонами спірною квартирою, та, встановивши відсутність у відповідача можливості сплатити компенсацію вартості Ѕ частки цієї квартири і наявність бажання іншого співвласника отримати таку компенсацію, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
 
При встановленні зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи. 
 
Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні матеріального закону. 
 
Згідно з статтею 413 ЦК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону. 
 
Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково. 
 
Рішення апеляційного суду Київської області від 02 серпня 2016 року скасувати та залишити в силі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 травня 2016 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
Б. І. Гулько
 
Є.В. Синельников
 
С. Ф. Хопта